ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 16/454 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,
розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Приватного підприємства "Берегиня"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 (колегія суддів: Андрієнко В. В. - головуючий, Шапран В. В., Буравльов С. І.) та ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.03.2026 (суддя Ярмак О. М.) 
за скаргою Приватного підприємства "Берегиня" на бездіяльність державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби в місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) у справі 
за позовом Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Солом`янської районної в м. Києві ради
до Приватного підприємства "Берегиня"
про стягнення 10 235,25 грн, 

ВСТАНОВИВ: 

1. Обставини справи, які передували ухваленню оскаржуваних судових рішень

1.1. Комунальне підприємство "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Солом`янської районної у м. Києві ради (орендодавцем) та Приватне підприємство "Берегиня" (далі - ПП "Берегиня") 19.03.2010 уклали договір № 202/В оренди нерухомого майна (нежилих будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади Солом`янського району міста Києва. Згідно із цим договором орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду нежиле приміщення для складських потреб, загальною площею 43,80 м^2, за адресою: м. Київ, пр. Відрадний, 16/50.

1.2. Оскільки ПП "Берегиня" виконало свої зобов`язання за договором оренди від 19.03.2010 № 202/В неналежним чином та не в повному обсязі, Комунальне підприємство "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Солом`янської районної в м. Києві ради звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ПП "Берегиня", в якому просило стягнути 9139,75 грн заборгованості за період із травня 2010 року до вересня 2010 року включно за договором оренди від 19.03.2010 № 202/В, 814,89 грн компенсації плати за землю та 280,61 грн пені.

1.3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2010 у справі № 16/454 позов Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Солом`янської районної в м. Києві ради задоволено повністю. Вирішено стягнути з ПП "Берегиня" на користь Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Солом`янської районної у м. Києві ради 9139,75 грн основного боргу, 814,89 грн компенсації плати за землю, 280,61 грн пені, 102,35 грн державного мита, 236 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

1.4. На виконання цього рішення 20.12.2010 суд видав наказ.

1.5. 05.02.2026 через систему "Електронний суд" ПП "Берегиня" звернулося до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) державного / приватного виконавця, в якій просило: 

- визнати неправомірною бездіяльність Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, яка полягає у незнятті арешту з майна ПП "Берегиня", накладеного постановою державного виконавця від 21.01.2011 в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1;

- зобов`язати Солом`янський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт із майна ПП "Берегиня", накладений зазначеною постановою.

1.6. Ця скарга ПП "Берегиня" обґрунтована тим, що 12.03.2015 державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Проте, за твердженням ПП "Берегиня", арешт, що був накладений на все майно боржника, не був знятий і продовжує існувати без відкритого виконавчого провадження. При цьому ПП "Берегиня" зазначало, що після повернення державним виконавцем судового наказу стягувачу в 2015 році виконавчий документ до примусового виконання більше не пред`являвся, однорічний строк пред`явлення виконавчого документу до виконання закінчився у 2016 році, виконавчих проваджень із примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2010 у справі № 16/454 після 2015 року і до цього моменту не відкривалося. Крім того ПП "Берегиня" зазначало, що матеріали виконавчого провадження знищені за спливом строків їх зберігання. 

2. Короткий зміст судових рішень 

2.1. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2026, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 у справі №16/454, відмовлено в задоволенні скарги ПП "Берегиня" на бездіяльність державного виконавця. 

2.2. Суд першої інстанції виходив із того, що виконавчий документ було повернуто державним виконавцем стягувачу на підставі пункту 2 частини 1, пункту 5 частини 1 статті 47, статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній станом на 2015 рік). 

Як зазначив суд першої інстанції, станом на момент подання скарги ПП "Берегиня" та розгляду її по суті в суді першої інстанції заборгованість за судовим наказом від 20.12.2010 № 16/454 не стягнута, рішення у цій справі не виконано, тому виконавче провадження № НОМЕР_1 в силу вимог закону не є закінченим. Повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини 1, пункту 5 частини 1 статті 47, статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній станом на 2015 рік) не встановлювало обов`язку державного виконавця зняти арешт з майна боржника, тому суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість доводів скарги. 

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні скарги ПП "Берегиня" на бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з майна боржника, виснував, що доказів виконання рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2010 у справі № 16/454 матеріали справи не містять, а доводи скарги ПП "Берегиня" не ґрунтуються на вимогах законодавства. 

2.3. Суд апеляційної інстанції зазначив, що ухвала Господарського суду міста Києва від 03.03.2026 у справі № 16/454 є обґрунтованою, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, тому зазначив, що підстав для її скасування немає.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. Не погодившись із висновками судів попередніх інстанцій, ПП "Берегиня" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.03.2026 у cправі № 16/454, ухвалити нове рішення, яким скаргу ПП "Берегиня" задовольнити. 

3.2. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, ПП "Берегиня" зазначає про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, частини 5 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження", статей 236, 238 Господарського процесуального кодексу України. 

Скаржник також зазначає, що суди не навели мотивів відхилення аргументів ПП "Берегиня", а також не врахували правові висновки Верховного Суду, на які посилався скаржник, викладені в постановах від 28.08.2024 у справі № 947/36027/21, від 14.08.2023 у справі № 927/322/14, від 13.07.2022 у справі № 2/0301/806/11, від 07.07.2021 у справі № 2-356/12, від 03.11.2021 у справі № 161/14034/20, від 22.12.2021 у справі № 645/6694/15-ц, від 26.01.2022 у справі № 127/1541/14-ц, від 18.01.2023 у справі № 127/1547/14-ц, від 09.01.2023 у справі № 2-3600/09, відповідно до яких наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, і такий арешт підлягає скасуванню судом. 

4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду

4.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

З метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи Верховний Суд дійшов висновку про її розгляд у розумний строк у розумінні положень статті 114 Господарського процесуального кодексу України, тобто такий, що є необхідним для виконання всіх процесуальних дій і дотримання прав та інтересів учасників справи.

4.2. За змістом частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

4.3. Переглянувши оскаржувані судові рішення, дослідивши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

4.4. Предметом касаційного перегляду в цій справі є постанова суду апеляційної інстанції та ухвала місцевого господарського суду про відмову в задоволенні скарги ПП "Берегиня" на бездіяльність державного виконавця відповідно до частини 3 статті 343 Господарського процесуального кодексу України. 

4.5. Колегія суддів зазначає, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини 1 статті 129 Конституції України). Аналогічна норма міститься в пункті 7 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

4.6. Установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 24.02.2026 у справі № 25/85-09-3422, від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14 та від 25.09.2020 у справі № 924/315/17.

4.7. Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 339-1 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

4.8. Згідно із частинами 2, 3 статті 343 Господарського процесуального кодексу України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

4.9. У справі, яка розглядається, суди встановили, що постановою державного виконавця Лебедєвою Л. Ю. відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції від 21.01.2011 було відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 із примусового виконання судового наказу у справі № 16/454. Цією постановою було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ПП "Берегиня" в межах суми стягнення.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві Стаценко М. А. від 12.03.2015 у № НОМЕР_1 про повернення виконавчого документу стягувачу, наказ № 16/454 було повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1, пункту 5 частини 1 статті 47, статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній станом на 2015 рік).

4.10. ПП "Берегиня" 05.02.2026 звернулося до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) державного / приватного виконавця, в якій просило: 

- визнати неправомірною бездіяльність Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, яка полягає у незнятті арешту з майна ПП "Берегиня", накладеного постановою державного виконавця від 21.01.2011 в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1;

- зобов`язати Солом`янський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт із майна ПП "Берегиня", накладеного зазначеною постановою.

4.11. Суди попередніх інстанцій відмовили в задоволенні скарги ПП "Берегиня" на дії (бездіяльність) державного / приватного виконавця, оскільки дійшли висновків, що скаржник не надав доказів вчинення органом державної виконавчої служби неправомірних дій або бездіяльності під час вирішення питання про зняття арешту та порушення у зв`язку із цим його прав.

4.12. Не погодившись із висновками судів попередніх інстанцій, ПП "Берегиня" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.03.2026 у cправі № 16/454.

4.13. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, ПП "Берегиня" зазначає про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, частини 5 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження", статей 236, 238 Господарського процесуального кодексу України. 

Скаржник також зазначає, що суди не навели мотивів відхилення аргументів ПП "Берегиня", а також не врахували правові висновки Верховного Суду, на які посилався скаржник, викладені в постановах від 28.08.2024 у справі № 947/36027/21, від 14.08.2023 у справі № 927/322/14, від 13.07.2022 у справі № 2/0301/806/11, від 07.07.2021 у справі № 2-356/12, від 03.11.2021 у справі № 161/14034/20, від 22.12.2021 у справі №645/6694/15-ц, від 26.01.2022 у справі № 127/1541/14-ц, від 18.01.2023 у справі № 127/1547/14-ц, від 09.01.2023 у справі № 2-3600/09, відповідно до яких наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, і такий арешт підлягає скасуванню судом. 

4.14. Розглянувши доводи ПП "Берегиня" щодо наявності підстав для скасування арешту, накладеного постановою державного виконавця від 21.01.2011 в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, колегія суддів зазначає таке. 

4.15. Як установили суди попередніх інстанцій, у справі, яка розглядається, наказ № 16/454 було повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1, пункту 5 частини 1 статті 47, статті 50 Закону України № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній станом на 2015 рік). 

4.16. Колегія суддів зазначає, що 05.10.2016 набрав чинності Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження". 

4.17. Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05.10.2016 виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

4.18. Оскільки у справі, яка розглядається, виконавчі дії розпочато до набрання чинності Законом України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження", зокрема 21.01.2011 (на момент прийняття постанови державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження ВП 21.01.2011 № НОМЕР_1 та накладення арешту на все майно, що належить боржнику ПП "Берегиня" в межах суми стягнення), тому умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, має бути завершений у порядку, визначеному Законом України № 606-XIV "Про виконавче провадження", який втратив чинність 05.10.2016. 

4.19. Згідно із частиною 2 статті 57 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент накладення арешту на майно боржника) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

4.20. Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.

Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню. 

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11. 

4.21. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11 сформулювала такі висновки щодо застосування статей 50 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV та статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу: 

"49. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

50. Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

51. З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).

52. Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII).

53. Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

54. Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону № 606-XIV.

55. Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

56. Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону № 1404-VIII.

57. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

58. Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

59. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).

60. Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII)".

4.22. У справі, яка розглядається, виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1, пункту 5 частини 1 статті 47 Закону України № 606-XIV "Про виконавче провадження", відповідно до якої у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи. 

Отже, повернення виконавчого документа стягувачу з наведених підстав не передбачає обов`язку державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника. 

4.23. У справі, яка розглядається, суди встановили, що станом на момент подання скарги ПП "Берегиня" та розгляду її по суті в суді першої інстанції заборгованість за судовим наказом від 20.12.2010 № 16/454 не стягнута, рішення у цій справі не виконано, тому виконавче провадження № НОМЕР_1 в силу вимог закону не є закінченим. Відтак суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги ПП "Берегиня" на дії (бездіяльність) державного / приватного виконавця, оскільки скаржник не надав доказів вчинення органом державної виконавчої служби неправомірних дій або бездіяльності під час вирішення питання про зняття арешту та порушення у зв`язку із цим його прав. 

4.24. Доводи касаційної скарги про те, що виконавче провадження не перебуває на примусовому виконанні, а матеріали виконавчого провадження знищені, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, оскільки законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, в разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, зазначених у пункті 2 частини 1, пункті 5 частини 1 статті 47 Закону України № 606-XIV "Про виконавче провадження".

4.25. Крім того, безпідставними є посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28.08.2024 у справі № 947/36027/21, від 14.08.2023 у справі № 927/322/14, від 13.07.2022 у справі № 2/0301/806/11, від 07.07.2021 у справі № 2-356/12, від 03.11.2021 у справі № 161/14034/20, від 22.12.2021 у справі № 645/6694/15-ц, від 26.01.2022 у справі № 127/1541/14-ц, від 18.01.2023 у справі № 127/1547/14-ц, від 09.01.2023 у справі № 2-3600/09. Як зазначає скаржник, у цих постановах Верховний Суд виклав висновок, відповідно до якого наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, і такий арешт підлягає скасуванню судом.

4.26. Натомість у справі, яка розглядається, суди встановили, що заборгованість за судовим наказом від 20.12.2010 № 16/454 не стягнута. Отже, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у справі, яка розглядається, свідчать про те, що у стягувача наявні майнові претензії до боржника, оскільки борг не погашений. Тому наведені висновки Верховного Суду не є релевантними для застосування до спірних правовідносин. 

4.27. Колегія суддів зазначає, що за результатами перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку Верховний Суд дійшов висновку про правильність кваліфікації спірних правовідносин судами попередніх інстанцій із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Тому оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

4.28. Крім того, деякі доводи скаржника зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судами при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками судів місцевого та апеляційного господарського судів, які покладені в основу оскаржуваних судових рішень у цій справі. 

4.29. Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, стосуються з`ясування обставин, уже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому суд касаційної інстанції не може взяти їх до уваги згідно з положеннями частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

5.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

5.3. За змістом статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

5.4. Оскільки наведені скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

6. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Берегиня" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.03.2026 у справі № 16/454 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова 

Ю. Я. Чумак