ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження № 22-ц/821/1196/26	Головуючий по першій інстанції	
Справа № 712/17496/25 Категорія: 305000000 	Пироженко С.А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю.  В. 	

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року 

м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: 

Сіренка Ю.В., Василенко Л.І., Карпенко О.В.,

секретар: Любченко Т.М.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідач – Національний університет цивільного захисту України,

особа, яка подає апеляційну скаргу – представник ОСОБА_1 – адвокат Коломойцев Микола Миколайович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Коломойцева Миколи Миколайовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 березня 2026 року (у складі судді Пироженка С.А.) в справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету цивільного захисту України про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з Національного університету цивільного захисту України моральну шкоду в розмірі 102745,75 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 проходила службу в Національному університеті цивільного захисту України до 02.05.2024.
Внаслідок порушення відповідачем її прав, що стосувались індексації грошового забезпечення, позивач звернулася до суду. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 по справі № 520/369/25, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2026, визнано протиправною бездіяльність Національного університету цивільного захисту України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, зобов`язано Національний університет цивільного захисту України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січня 2008 року, з 01.03.2018 по 31.08.2019 з застосуванням норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
Вказане рішення набрало законної сили. Постановою від 17.04.2025 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 77847184.
Законом України «Про виконавче провадження» встановлено строк 10 робочих днів на виконання рішення з дня відкриття виконавчого провадження. Виходячи з дати відкриття виконавчого провадження 17.04.2025, відповідач повинен був виконати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 по справі № 520/369/25 до 30.04.2025 включно. 
Однак, відповідач оскаржив це рішення в апеляційному порядку та клопотав перед судом апеляційної інстанції про поновлення строків на апеляційне оскарження. Відповідач також звернувся до державного виконавця з клопотанням про зупинення виконавчого провадження, до якого було додано ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду № 520/369/25 від 30.04.2025 про поновлення строків на апеляційне оскарження, внаслідок чого постановою від 06.05.2025 виконавче провадження № 77847184 було зупинено.
17.07.2025 виконавче провадження № 77847184 було поновлено.
Відповідачем на виконання рішення по справі № 520/369/25 було перераховано та сплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 81836,52 грн лише 23.11.2025, отже з затримкою у 81 робочий день. Внаслідок вказаного, виконавче провадження № 77847184 було закінчено 09.12.2025.
Відтак, ОСОБА_1 зазначала, що тривалим невиконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 по справі № 520/369/25 відповідач завдав позивачу моральну шкоду, яка виразилась у психологічному дискомфорті, порушенні душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху. Вважає, що розумною та справедливою є сума моральної шкоди у розмірі 102745,75 грн.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.03.2026 у задоволенні позову відмовлено.
Таке рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності моральної шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом.
Не погоджуючись із таким рішенням суду, представником ОСОБА_1 – адвокатом Коломойцевим М.М. через підсистему «Електронний суд» подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задоволити позов в повному обсязі.
В обґрунтування зазначено, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права.
Звертає увагу на те, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його службової особи відшкодовується незалежно від їх вини.
Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції фактично не надав оцінку тому, що виконання відповідачем рішення понад строки, встановлені ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про обставини протиправної бездіяльності відповідача.
Вважає, що залежність відповідача від бюджетних призначень не звільняє його від обов`язку виконання рішення у строк, передбачений законом.
06.05.2026 на адресу Черкаського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» від відповідача Національного університету цивільного захисту України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами протиправність дій або бездіяльності відповідача.
Звертає увагу суду, що після набранням рішення законної сили, відповідачем вжито всіх від нього належних заходів для повного виконання вказаного рішення в добровільному порядку, а саме направлено лист до Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 88 01-4370/88 20 від 01.08.2025 із проханням виділити додаткове фінансування по КПКВ 1006280 «Забезпечення діяльності органів та підрозділів цивільного захисту, підготовка кадрів Державною службою України з надзвичайних ситуацій» за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки».
Після надходження коштів на рахунок відповідача, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 по справі № 520/369/25 було виконано в повному обсязі.
Крім того, відповідач зазначає, що ОСОБА_1  не надала належних доказів (медичних довідок, висновків психолога, свідчень), які б підтверджували фізичні чи душевні страждання на заявлену суму.
Заслухавши доповідь судді, представника відповідача, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 по справі № 520/369/25, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2026, визнано протиправною бездіяльність Національного університету цивільного захисту України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, зобов`язано Національний університет цивільного захисту України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січня 2008 року, з 01.03.2018 по 31.08.2019 з застосуванням норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
Постановою від 17.04.2025 державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 77847184 по виконанню вказаного вище рішення суду.
Відповідно до довідки про здійснення розрахунку індексації грошового забезпечення з 01.01.2026 по 28.02.2018 (базовий місяць січень 2008 року) та з 01.03.2018 по 30.11.2018 позивачу ОСОБА_1 нараховано індексацію в розмірі 106281,20 грн.
Національний університет цивільного захисту України є закладом вищої освіти IV рівня акредитації державної форми власності, правонаступником Академії цивільного захисту України та підпорядковується Державній службі України з надзвичайних ситуацій.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем направлено Державній службі України з надзвичайних ситуацій лист № 88 01-4370/88 20 від 01.08.2025, в якому просить для проведення виплат згідно рішень суду, в тому числі по справі № 520/369/25, виділити додаткове фінансування по КПКВ 1006280 «Забезпечення діяльності органів та підрозділів цивільного захисту, підготовка кадрів Державною службою України з надзвичайних ситуацій» за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» у сумі 186678 грн.
Листом № 88 04-6792/88 06 від 06.11.2025 відповідач повідомив Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про направлення листа про виділення коштів, однак станом на 06.11.2025 кошти на рахунок Національного університету цивільного захисту України не надійшли. Також повідомлено, що у разі надходження коштів відповідачем буде здійснена виплата в добровільному порядку.
Постановою головного державного виконавця від 09.12.2025 виконавче провадження № 77847184 закінчене у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалась на ст. 19 Конституції України, якою визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, однак рішення суду відповідачем виконано із затримкою строків, передбачених ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».
На підставі викладеного вище, позивач просила стягнути моральну шкоду, яку обґрунтовувала психологічним дискомфортом, порушенням душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості та страху.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За загальним правилом, зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас одне і те саме правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
За змістом частин першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів під час здійснення ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. 
Проте, цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у вигляді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 в справі № 925/556/21.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 в справі № 916/1423/17 зазначено, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.
Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.
Наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). 
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 в справі № 752/17832/14-ц).
Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. 
Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20.10.2011 в справі «Рисовський проти України»).
Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. 
Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Таким чином, наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, оскільки доведенню підлягає наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім того необхідним є правильне визначення суб`єкта такої відповідальності.
Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, – є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. 
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20.01.2021 в справі № 197/1330/14-ц).
Верховний Суд у постановах від 20.03.2019 в справі № 918/203/18 та від 28.10.2020 в справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
Саме лише задоволення позову (скарги) щодо неправомірності дій завдавача шкоди не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між такими діями та завданою шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
У постанові від 22.01.2025 в справі № 335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду виклала такі висновки про застосування норм права:
«133. Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України».
Отже, наявність моральної шкоди у позивача не породжує у відповідача безумовного обов`язку її компенсації, якщо за наслідками розгляду справи не встановлені такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що судове рішення, ухвалене адміністративним судом щодо позивача не може бути єдиною та безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідальність за заподіяну шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є зокрема шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою.
Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 в справі № 243/5118/19, від 12.04.2019 в справі № 686/10651/18, від 25.11.2019 в справі № 686/22462/18, від 31.07.2019 в справі № 686/22133/18, від 29.11.2021 в справі № 296/699/20, від 08.06.2022 в справі № 757/47957/19-ц, від 28.02.2024 в справі № 363/1791/17.
Апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено, що стороною позивача не доведено факт заподіяння їй моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками, зазначеними позивачем у позові.
При цьому, саме по собі визнання судовими рішеннями в адміністративних справах протиправними дій відповідача та зобов`язання вчинити певні дії не свідчить про неправомірність дій та рішень відповідача, проте є достатньою сатисфакцією поновлення порушених прав позивача.
Щодо несвоєчасного виконання відповідачем судових рішень, то за обставин цієї справи, в такій затримці відсутня його вина, адже він не є розпорядником стягнутих судом коштів, проте, матеріалами справи підтверджено, що ним вживалися необхідні заходи для їх отримання від розпорядника коштів.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. 
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Коломойцева Миколи Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 березня 2026 року у даній справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено 16 липня 2026 року.

Судді Ю.В. Сіренко

Л.І. Василенко

О.В. Карпенко