ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року
м. Київ

справа № 760/513/24
провадження № 61-939св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Танцюра Юлія Борисівна , на постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2026 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Євграфової В. П., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просила: визнати недійсним договір позики від 03 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; у порядку застосування наслідків недійсності договору позики від 03 березня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 748 786,71 грн, що станом на дату подачі позовної заяви згідно з офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить еквівалент суми позики у розмірі 46 486,30 дол. США.
Позов мотивовано тим, що у березні 2023 року ОСОБА_1 дізналася, що її чоловік ОСОБА_2 03 березня 2015 року уклав договір позики з ОСОБА_3 , за яким передав останній у борг 46 486,30 дол. США зі строком повернення до 03 липня 2015 року. Цей факт підтверджується власноруч написаною письмовою розпискою ОСОБА_3 від тієї ж дати.

17 березня 2023 року позивачці стало відомо, що ще у лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва (справа № 760/3337/19) з позовом до ОСОБА_3 з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики від 03 березня 2015 року на суму 1 290 924,56 грн (еквівалент 46 486,30 дол США за курсом НБУ на момент подання позову), а також 3 проценти річних у розмірі 138 677,13 грн за прострочення повернення позики.

Позивачка дізналася, що у справі № 760/3337/19 Солом`янський районний суд міста Києва 02 лютого 2023 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 через пропущення ним позовної давності.

Зі змісту рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року у справі № 760/3337/19 позивачка дізналася, що 03 березня 2015 року ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_3 договір позики, за яким надав останній 46 486,30 дол. США у борг до 03 липня 2015 року.

Позивачка вказувала, що запозичені грошові кошти були спільною сумісною власністю подружжя, проте згода дружини, тобто позивачки ОСОБА_1 на укладення цього договору надана не була.

Зі змісту вказаного вище рішення суду позивачка дізналася, що факт укладення договору позики підтверджується власноруч написаною розпискою ОСОБА_3 від 03 березня 2015 року. Суд встановив, що сторони узгодили всі істотні умови та взяли на себе відповідні зобов`язання.

Також стало відомо, що ОСОБА_3 не повернула позику у визначений строк, у зв`язку з чим 16 січня 2019 року ОСОБА_2 надіслав їй претензію з вимогою повернути кошти. Претензія була отримана 22 січня 2019 року, однак залишилася без відповіді і виконання. Невиконання зобов`язань стало підставою для подання ОСОБА_2 позову до суду в лютому 2019 року про стягнення заборгованості.

Із вказаного вище рішення позивачка також дізналася, що, незважаючи на заперечення ОСОБА_3 про повне повернення позики, суд першої інстанції встановив порушення нею умов договору від 03 березня 2015 року як позичальником. Вимоги ОСОБА_2 про стягнення боргу та трьох процентів річних за весь період прострочення суд визнав обґрунтованими. Однак, з огляду на заяву ОСОБА_3 про сплив позовної давності, суд застосував частину четверту статті 267 ЦК України та відмовив у позові саме через пропущення строку на звернення до суду з таким позовом.

При цьому, позивачка вказувала, що суд не врахував, що кошти, передані в борг за цим договором, були спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка не надавала згоди на такий правочин.

Крім того, посилалась, що вона не була обізнана про існування цього договору позики до 17 березня 2023 року, хоча на момент укладення договору позики від 03 березня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Таким чином, вважала, що кошти, передані у борг за цим договором, були спільною сумісною власністю подружжя, а розпоряджатися ними обидва з подружжя мали право лише за взаємною згодою, що відповідає вимогам статті 65 СК України.

Оскільки ОСОБА_2 здійснив таке розпорядження самостійно, без згоди дружини, позивачка вважала, що це порушило її права власності як подружжя на спільне сумісне майно.

Відповідно, позивачка вказувала на недійсність договору позики на підставі частин першої, другої статті 203 та статті 215 ЦК України через відсутність у ОСОБА_2 повноважень на укладення такого правочину. Крім того, сам договір суперечить вимогам чинного законодавства.

ОСОБА_1 вважала, що її права можуть бути поновлені виключно шляхом визнання договору недійсним із застосуванням наслідків недійсності згідно з частиною першою статті 216 ЦК України, яка передбачає повернення сторонами всього, що було одержано за цим правочином.

Зазначала, що подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року у справі № 760/3337/19. У скарзі вона просила залучити її до справи як третю особу та надати правову оцінку факту, що ОСОБА_2 передав у борг кошти без її згоди як дружини, і визнати договір позики від 03 березня 2015 року недійсним.

Однак, ухвалою від 22 листопада 2023 року суд апеляційної інстанції закрив апеляційне провадження за її скаргою, вказавши, що питання про недійсність договору позики не було предметом розгляду у справі, а тому немає підстав для її залучення до участі. При цьому, суд зауважив, що ОСОБА_1 має право подати окремий позов, якщо вважає, що її права щодо спільного майна були порушені.
У зв`язку з цим позивачка вважала за необхідне реалізувати своє право на оскарження договору позики від 03 березня 2015 року, укладеного без її згоди, для захисту своїх майнових прав як подружжя.

Окрім того, позивачка вважала, що звернення до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності цього правочину шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів, які були передані на підставі недійсного договору відповідає вимогам закону та бути справедливим та ефективним способом захисту порушених прав.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 10 червня 2025 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики та застосування наслідків недійсності правочину задоволено.
Визнано недійсним договір позики від 03 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
У порядку застосування наслідків недійсності договору позики від 03 березня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 1 748 786,71 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7 246,80 грн з кожного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що згода одного з подружжя на відчуження цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема грошових коштів, сума яких не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, має бути надана в письмовій формі. Відтак закон встановлює можливість визнання недійсним правочину, який виходить за межі дрібного побутового, за вимогою одного з подружжя, який не давав письмової згоди на відчуження спільного сумісного майна, яке за вартісним критерієм відноситься до цінного. Віднесення майна, набутого за час шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя є презумпцією.
Оскільки оспорюваний договір укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 всупереч вимогам закону без згоди  ОСОБА_1 , яка є співвласником цього майна, то оскаржуваний правочин підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Суд першої інстанції погодився із доводами позивачки ОСОБА_1 , що про порушення свого права укладенням спірного договору, позивачка дізналася лише у березні 2023 року, пославшись на визнання позову чоловіком позивачки - ОСОБА_2 , який повідомив, що не повідомляв дружину ОСОБА_1 про укладення договору позики.
Посилаючись на недійсність оспорюваного позивачкою договору позики, а також те, що ОСОБА_3 зобов`язання за правочином не виконано, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову із застосуванням наслідків недійсності правочину, передбачених статтею 216 ЦК України.
Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 84 960,00 грн витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції та з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 84 960,00 грн витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.
Суд першої інстанції виснував, що заявлені до відшкодування судові витрати на правову допомогу підтверджені належними доказами, при цьому клопотання про зменшення їх розміру відповідачами не подано, тому витрати на правову допомогу у розмірі 169 920,00 грн, які позивач сплатила у зв`язку з розглядом справи є розумними, виправданими та співмірними, а тому підлягають відшкодуванню відповідачами по 84 960,00 грн з кожного.
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики та застосування наслідків недійсності правочину.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 21 740,40 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що висновки суду першої інстанції в частині дотримання позивачкою строку позовної давності при зверненні до суду із вказаним позовом є помилковими та не відповідають обставинам справи та наданим доказам, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року у цій справі, ухваленого по суті спору, то додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2025 року, яким вирішені судові витрати, також підлягає скасуванню.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2026 року заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Фещенка І. С. про розподіл судових витрат задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції та 7 000,00 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Апеляційний суд, оцінивши надані стороною відповідача докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції, дійшов висновку, що розмір таких витрат є завищеним, враховуючи обсяг наданої правничої допомоги, та не відповідає критерію розумності та справедливості, а також складності даної справи. Відтак, розмір витрат на вказані послуги суд апеляційної інстанції вважав за необхідне зменшити за розгляд справи судом першої інстанції з 50 000,00 грн до 10 000,00 грн та за розгляд справи судом апеляційної інстанції з 70 000,00 грн до 7 000,00 грн.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи
20 січня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Танцюра Ю. Б. , на постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та залишити в силі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2025 року.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 296/6465/21, від 23 лютого 2021 року у справі № 910/5349/18, від 10 листопада 2022 року у справі № 916/1294/21, від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, від 16 січня 2025 року у справі № 922/405/24 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також, вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 60 Сімейного кодексу України та статей 257, 261 ЦК України у подібних правовідносинах в частині можливості ототожнення презумпції спільності майна подружжя із презумпцією обізнаності кожного з подружжя про дії одне одного (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, зазначає про порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення у відповідності до пунктів 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме статті 60 СК України, статей 257, 260 ЦК України, що призвело до помилкових висновків щодо пропуску позивачкою позовної давності. 

Вважає, що за встановленої недобросовісності сторін оспорюваного правочину, позивачка не може бути тією стороною, яка несе тягар настання негативних наслідків, зумовлених такою недобросовісністю, в тому числі наслідків свідомого неповідомлення позивачки про укладення оспорюваного правочину як у день його вчинення, так і протягом усього часу у подальшому.

Судом апеляційної інстанції не враховано, що належними доказами підтверджено, що ОСОБА_1 об`єктивно не могла знати про укладення оспорюваного договору, оскільки жодна сторона не повідомила її про його укладення, в день укладення оспорюваного правочину вона перебувала у лікарні на стаціонарному лікуванні зі своєю новонародженою дитиною, крім того її не залучено до участі у справі № 760/513/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Крім того, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, апеляційний суд не навів чіткого висновку про те, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є обґрунтованими.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 визначила попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, понесених у суді касаційної інстанції.

28 січня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Танцюра Ю. Б. , на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2026 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - Фещенка І. С. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу повністю.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, зазначає про неналежну оцінку судом апеляційної інстанції доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга на додаткове судове рішення апеляційного суду мотивована тим, що поза увагою апеляційного суду залишилась відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу а також розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. 

Також апеляційним судом не враховано, що матеріали справи не містять детального опису виконаних робіт/наданих послуг ОСОБА_3 її адвокатами та який саме обсяг наданих послуг/виконаних робіт відповідає визначеній судом апеляційної інстанції вартості витрат на послуги професійної правничої допомоги.

Крім того, представник ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції наголошував на тому, що підготовлені представниками ОСОБА_3 процесуальні документи, які подані до суду першої інстанції, містили істотні недоліки.

Судом апеляційної інстанції також не враховано, що представником ОСОБА_3 не обґрунтовано неможливість подання доказів понесених судових витрат до закінчення судових дебатів, що вказує на порушення визначеного частиною восьмою статті 141 ЦПК України процесуального порядку подання заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу.

У лютому 2026 року від ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник Фещенко І. С. , до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційні скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2026 року, в яких, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційних скарг, просить залишити їх без задоволення а оскаржувані судові рішення - без змін. Крім того, зазначає у відзивах зазначає про те, що у зв`язку з касаційним переглядом справи № 760/523/24 очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 100 000,00 грн, докази на підтвердження чого будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 20 січня 2026 року касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Танцюра Ю. Б. , на постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Танцюра Ю. Б. , на постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано з Солом`янського районного суду міста Києва матеріали справи № 760/513/24 та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу. 
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 28 січня 2026 року касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Танцюра Ю. Б. , на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2026 року передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Танцюра Ю. Б., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2026 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу. 
19 лютого 2026 року матеріали справи № 760/513/24 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 березня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 отримала у борг 46 486,30 дол. США зі строком повернення до 03 липня 2015 року. Цей факт підтверджується власноруч написаною розпискою ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 27).

ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 як станом на час укладання спірного правочину 03 березня 2015 року, так і на час розгляду справи судом першої інстанції та апеляційним судом перебувають у зареєстрованому шлюбі. Вказані обставини не заперечувалися сторонами у справі в суді першої інстанції, такі обставини підтвердила представник позивача   ОСОБА_1 - адвокат Танцюра Ю. Б. в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 3, а. с. 68).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року у справі № 760/3337/19 відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики у зв`язку зі пропуском (спливом) позовної давності. У касаційному порядку вказані рішення судів не переглядались (т. 1, а. с. 13-26).

28 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши, що запозичені грошові кошти у розмірі 46 486,30 дол. США були спільним сумісним майном подружжя, проте згоду ОСОБА_1 на укладення цього договору не надавала, а відтак, укладення вказаного договору позики без її згоди порушує її права (т. 1, а. с. 1-35).

ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву підтримав позовні вимоги в повному обсязі, в подальшому 21 листопада 2024 року подав до суду письмову заяву в якій підтвердив визнання позову (т. 1, а. с. 61-66; т. 2, а. с. 74-78).

ОСОБА_3 , заперечуючи проти позовних вимог, посилалась на те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що запозичені кошти є спільним майном подружжя. Чинне законодавство не вимагає обов`язкової згоди позивача на укладання спірного правочину. Зазначала, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з цим позовом та підстави для його поновлення відсутні (т. 1, а. с. 73-78, 88-93).

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Щодо касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року 

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постанова апеляційного суду зазначеним вимогам відповідає з огляду на таке.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 викладено висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

В пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 містяться висновки про те, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо ж повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати інший ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог (схожий за змістом висновок викладено в пункті 8.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21).

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним оспорюваного договору позики, ОСОБА_1 посилалася на його укладення з порушенням статті 65 СК України.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частини друга та третя статті 65 СК України).

Разом з тим договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частина третя статті 368 ЦК України встановлює, що майно, набуте подружжям у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом.

Частинами першою другою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Верховний Суд уже зауважував, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника) (постанова Верховного Суду від 21 серпня 2025 року у справі № 520/7884/19).

Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики саме по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї (схожий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15, від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16 та від 22 листопада 2023 року у справі № 643/352/20).

Крім того, Верховний Суд послідовно зазначав, що стаття 65 СК України визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Поряд з цим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин (постанови Верховного Суду від 26 вересня від 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 листопада 2019 року у справі № 569/7631/15-ц від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 26 вересня 2024 року у справі № 703/141/23, від 26 березня 2025 року у справі № 753/17584/21).

Так, при розгляді вказаної справи встановлено, що передані у борг ОСОБА_3 грошові кошти є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суди встановили, що ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, розпорядився спільним сумісним майном подружжя без її письмової згоди, уклавши з ОСОБА_3 договір позики, який виходить за межі дрібного побутового і який з урахуванням його вартісного критерію стосується цінного майна, який виходить за межі дрібного побутового і який з урахуванням його вартісного критерію стосується цінного майна, а ОСОБА_3 внаслідок взаємовідносин, які на той момент між ними існували, знала про те, що ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з  ОСОБА_1 , а тому ОСОБА_3 не могла не знати про те, що одержані нею за спірним договором грошові кошти належали подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір - ОСОБА_2 мав отримати, проте не отримав письмової згоди на це другого з подружжя.

У січні 2019 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, справа № 760/3337/19 (т. 2, а. с.14-17).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року у справі № 760/3337/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року, відмовлено у позові ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у зв`язку з пропуском ОСОБА_2 позовної давності (т. 1 а. с. 13-26).

Врахувавши встановлені обставини справи, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, доводи касаційної скарги в цій частині спростовуються змістом оскаржуваної постанови.

Разом із тим, апеляційним судом перевірено доводи ОСОБА_3 про застосування давності, викладені у відзиві на позовну заяву, та враховано наступне.

Так, згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦПК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом за власною ініціативою застосовуватись не може за жодних обставин.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року в справі № 6-3063цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Так, апеляційним судом встановлено, що позивачка у справі ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом про визнання правочину недійсним за перебігом більше як 8 років з моменту його укладення посилалася на те, що передані ОСОБА_3 кошти (46 486,30 дол. США) за договором позики є її з ОСОБА_2 спільним майном.

Суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що посилаючись при зверненні до суду із позовом на презумпцію спільності майна, при цьому подаючи вказаний позов через 8 років, позивачка мотивувала пропуск строку на звернення тим, що вона не була обізнана про укладений без її згоди правочин.

Водночас, встановлено судом та не заперечувалося сторонами, що як на час укладення договору позики так і на час розгляду справи судом позивачка перебуває із ОСОБА_2 у шлюбі і подружжя мають спільний бюджет.

Також суд апеляційної інстанції слушно звернув увагу на те, що правова позиція відповідача у справі ОСОБА_2 при розгляді вказаного спору є фактично ідентичною позиції позивачки у справі, що свідчить про спільність їх дій та намагання досягти позитивного результату вирішення спору щодо стягнення із ОСОБА_3 коштів за договором позики.

Даючи вказаним доводам оцінку, а також перевіряючи подану відповідачем ОСОБА_3 заяву про застосування позовної давності, апеляційний суд врахував, що посилаючись на презумпцію спільності майна подружжя, позивачка ОСОБА_1 стверджувала про обізнаність відповідачки ОСОБА_3 про це в одному випадку; однак не наводила обставин, які б підтверджували, що вона протягом тривалого часу (з 03 березня 2015 року і до 17 березня 2023 року, тобто вісім років) не була і не могла бути обізнана про укладення її чоловіком ОСОБА_2 03 березня 2015 року договору позики та про судову справу № 760/3337/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, а також не довела, що у справі № 760/3337/19 її чоловік як позивач діяв не в інтересах подружжя, намагаючись стягнути з ОСОБА_3 борг за договором позики.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до суду необхідно чітко диференціювати поняття, «дізналася» та «повинна була дізнатись» про порушення права. Під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 340/1019/19).

Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом у визначений законом строк від дати порушення його прав, свобод чи інтересів. Водночас, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів (постанова Верховного Суду від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20 (провадження № К/990/129/22).

Суд апеляційної інстанції врахував доводи відповідачки про застосування позовної давності та відхилив аргументи позивачки про те, що їй не було відомо про порушення її прав на спірне майно до березня 2023 року, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском позовної давності, тобто з підстав, визначених частиною четвертою 267 ЦК України.

Доводи касаційної скарги правильності указаних висновків не спростовують.

Посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України щодо необхідності формування Верховним Судом висновку щодо питання застосування статті 60 СК України та статті 261 ЦК України, представник заявниці у касаційній скарзі не наводить аргументованого обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду щодо застосування зазначених ним норм права в контексті спірних правовідносин з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, поданих сторонами доказів на обґрунтування своїх вимог і заперечень, та підстав для відмови у задоволені позову.

У контексті визначеної заявником підстави касаційного оскарження Верховний Суд констатує, що заявник в касаційній скарзі лише окреслює свою позицію щодо правовідносин, що склалися між учасниками спору, в яких, на його думку, відсутній висновок суду касаційної інстанції. Касаційна скарга за своїм змістом фактично зводиться до незгоди з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою встановлених фактичних обставин справи, до необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що не є можливим з огляду на визначені в статті 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 

Відтак посилання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Танцюра Ю. Б. , на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах Верховний Суд відхиляє, як необґрунтовані.

З огляду на наведене, зазначена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови з цієї підстави.

Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19(910/13492/21)).

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів. Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого і правильного висновку суду апеляційної інстанції про пропуск позивачкою позовної давності.
Щодо оскарження додаткової постанови Київського апеляційного суду від 19 січня 2026 року

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, на яку міститься посилання у касаційній скарзі).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України) (постанова Верховного Суду від 29 квітня 2026 року у справі № 761/9935/21, провадження № 61-4479св25).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

За частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У цій справі судом апеляційної інстанції встановлено, що у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі ОСОБА_3 заявляла попередній розрахунок судових витрат та зазначила, що докази на підтвердження розміру судових витрат будуть подані в порядку, передбаченому частиною восьмою статті 141 ЦПК України (т. 1, а. с. 78; т. 3, а. с. 9).

Протягом п`ятиденного строку після ухвалення Київським апеляційним судом постанови 18 грудня 2025 року, а саме 23 грудня 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Фещенко І. С. направив до суду заяву про розподіл судових витрат разом із доказами щодо понесених судових витрат на правничу допомогу (т. 3, а. с. 82-95)

На підтвердження витрат на правничу допомогу до суду надано копії: договору про надання правничої (правової) допомоги від 30 жовтня 2023 року № 30102023, укладений між АО «Фещенко та партнери» та ОСОБА_3 (т. 3, а. с. 87), додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 30 жовтня 2023 року № 30102023 (т. 3, а. с. 86), додаткової угоди № 2 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 30 жовтня 2023 року № 30102023 (т. 3, а. с. 85), актів про надання послуг (т. 3, а. с. 88-91).

Відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги від 20 жовтня 2023 року № 30102023, за правничу допомогу клієнт може сплачувати АО гонорар, що узгоджується окремо (пункт 3.1. договору).

Відповідно до пункту 1 додаткової угоди № 1 сторони погодили, що АО надає клієнту наступну правничу (правовому) допомогу протягом строку дії договору про надання правничої (правової) допомоги від 30 жовтня 2023 року № 30102023: ознайомлення у Солом`янському районному суді міста Києва та аналіз матеріалів справи № 760/513/24; формування та подання відзиву на позовну заяву у справі № 760/513/24; представництво інтересів клієнта під час розгляду справи № 760/513/24 у Солом`янському районному суді міста Києва, зокрема, але не виключно шляхом подання процесуальних документів та участі у судових засіданнях, а також здійснення будь-яких інших дій, спрямованих на забезпечення інтересів клієнта у справі № 760/513/24.

Згідно з пунктом 2 додаткової угоди № 1 сторони домовилися, що за надання правничої (правової) допомоги в обсязі, передбаченому пунктом 1 цієї додаткової угоди, клієнт зобов`язується сплатити АО гонорар у розмірі 50 000,00 грн (т. 3, а. с. 86).

Відповідно до пункту 1 додаткової угоди № 2 сторони погодили, що АО надає клієнту наступну правничу (правовому) допомогу протягом строку дії договору про надання правничої (правової) допомоги від 30 жовтня 2023 року № 30102023: формування та визначення правової позиції клієнта у справі № 760/513/24 у контексті апеляційного оскарження рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року; написання апеляційної скарги на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року у справі № 760/513/24 та подання її до Київського апеляційного суду; представництво інтересів клієнта під час апеляційного перегляду справив № 760/513/24, зокрема, але не виключно шляхом подання процесуальних документів та участі у судових засіданнях, а також здійснення будь-яких інших дій, спрямованих на забезпечення інтересів клієнта у справі № 760/513/24.

Згідно з пунктом 2 додаткової угоди № 2 сторони домовилися, що за надання правничої (правової) допомоги в обсязі, передбаченому пунктом 1 цієї додаткової угоди, клієнт зобов`язується сплатити АО гонорар у розмірі 70 000,00 грн (т. 3, а. с. 85).

Апеляційний суд, надаючи оцінку наведеним доказам у їх сукупності, враховуючи принципи пропорційності, співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням доводів представників відповідачки та заперечень позивачки, виснував про часткове задоволення заяви представника відповідачки про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат, понесених витрат на вказані за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 10 000,00 грн та за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 7 000,00 грн.

Доводи про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 Верховний Суд відхиляє, як необґрунтовані.

У вказаній постанові Велика Палата зробила висновок про те, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, представником відповідачки надано до суду апеляційної інстанції належні докази, що підтверджують надання ОСОБА_3 правничих послуг.

Таким чином, висновки, викладені у додатковій постанові апеляційного суду, не суперечать висновкам, викладеним у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційних скарг висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають та за своїм змістом переважно свідчать про незгоду із встановленими судо обставинами та спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржувані судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови та додаткової постанови апеляційного суду - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, судом касаційної інстанції не встановлено.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за участю представника заявника

У касаційних скаргах ОСОБА_1 також просила суд здійснювати розгляд справи за участю її представника у судовому засіданні.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що судове рішення ухвалюється при попередньому розгляді справи без повідомлення учасників справи і справа до судового розгляду не призначалася, а тому відсутні підстави для вирішення клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за участю її представника, згідно з частиною першою статті 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за участю її представника заявника залишити без розгляду.

Касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Танцюра Юлія Борисівна , залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| Р. А. Лідовець
| Д. Д. Луспеник