ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 484/82/25
провадження № 61-5026св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 листопада 2025 року у складі судді Маржиної Т. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року у складі колегії суддів Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Царюк Л. М.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з військовослужбовцем, який загинув (помер) під час участі у бойових діях.
Позов мотивовано тим, що позивачка проживала разом із ОСОБА_5 з серпня 2021 року до червня 2023 року однією сім`єю як подружжя та вела спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 . 
Разом із ОСОБА_5 у вказаний період займалися побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом вирішували питання життєзабезпечення сім`ї, витрачаючи кошти на спільні цілі, здійснювали благоустрій будинку та прибудинкової території, робили поточний ремонт будинку, купували меблі та предмети домашнього побуту, вели спільне господарство, займаючись висадкою дерев. Також вони спільно проводили дозвілля, святкували дні народження та інші події. 
Крім того, з ними проживав син позивачки від попередніх шлюбних відносин ОСОБА_6 , якого ОСОБА_5 виховував як рідного сина, забезпечував його матеріально, цікавився його життям, станом здоров`я та успіхами, разом із нею привчав до праці.
Шлюб між нею та ОСОБА_5 не був зареєстрований, однак вони мали намір його зареєструвати, проте не встигли.
ОСОБА_5 у період проходження військової служби в Збройних Силах України перераховував кошти на картковий рахунок позивачки на утримання її та її сина ОСОБА_6 . 
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 загинув внаслідок ворожого обстрілу під час штурмових дій у районі населеного пункту Велика Новосілка Волноваського району Донецької області. 
Зважаючи на викладене та з метою отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) члена сім`ї - військовослужбовця, позивачка просила встановити факт спільного проживання її з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , як чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області рішенням від 07 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд, оцінивши надані сторонами докази, допитавши свідків, не вбачав підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 як чоловіка та жінки без шлюбу.
Одночасно з цим виснував, що на момент смерті ОСОБА_5 були відсутні норми закону, які б надавали право особам, що спільно проживали із загиблим військовослужбовцем, на отримання одноразової грошової допомоги.
Тому суд першої інстанції зробив висновок, що факт проживання позивачки однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_5 не має для позивачки юридичного значення, оскільки не породжує прав та обов`язків, задля забезпечення яких вона звернулася до суду з позовом, оскільки такий факт не надасть їй право на отримання одноразової грошової допомоги після смерті ОСОБА_5 .
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_7 , оскаржила його в апеляційному порядку.
Миколаївський апеляційний суд постановою від 24 лютого 2026 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 листопада 2025 року в частині вирішення позовних вимог до ІНФОРМАЦІЯ_6 скасував, провадження у справі в цій частині закрив.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення факту спільного проживання позивачки із загиблим ОСОБА_5 однієї сім`єю, зокрема з огляду на те, що суду надано недостатньо доказів на підтвердження того, що відносини позивачки і ОСОБА_5 були сімейними та мали ознаки, притаманні подружжю. 
Водночас суд апеляційної інстанції виснував, що сам собою факт проживання позивачки однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_5 не має для неї юридичного значення, оскільки не породжує прав та обов`язків, задля забезпечення яких вона звернулася до суду з цим позовом, оскільки такий факт не надасть їй право на отримання одноразової грошової допомоги після смерті ОСОБА_5 .
Апеляційний суд вказав, що пунктом першим статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній станом на ІНФОРМАЦІЯ_4 (день загибелі ОСОБА_5 )) було передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення)
Тому погодився з висновками місцевого суду про те, що на день смерті ОСОБА_5 були відсутні норми закону, які б надавали право особам, що спільно проживали із загиблим військовослужбовцем, на отримання одноразової грошової допомоги.
Водночас апеляційний суд зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 не є належним відповідачем, оскільки районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а отже, не мають статусу юридичних осіб; філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем є філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже, неможливістю вирішення цивільного спору.
Тому виснував, що рішення місцевого суду в частині пред`явлення позову до ІНФОРМАЦІЯ_6 належить скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у квітні 2026 року, ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 826/10971/16, від 08 жовтня 2021 року у справі № 240/19318/20, від 16 листопада 2021 року у справі № 360/1406/20, від 01 грудня 2022 року у справі № 640/7578/20, від 24 січня 2023 року у справах № 640/14816/20 та № 600/5806/21-а, від 07 листопада 2023 року у справі № 520/9778/19, від 10 січня 2024 року у справі № 380/13615/21, від 05 лютого 2025 року в справі № 120/17960/23, у яких підтверджено, що особа, яка спільно проживала із загиблим військовослужбовцем однією сім`єю без шлюбу, має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини першої статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).
Суди також не урахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 207/3371/17, від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, від 08 грудня 2021 року у справі № 369/16486/18, від 18 лютого 2026 року у справі № 485/2263/24, та помилково зазначили, що позивачка не проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю в означений період.
Суди не урахували поданих нею доказів на підтвердження ведення спільного побуту, наявності взаємних прав та обов`язків з ОСОБА_5 , зокрема скріншотів листування у месенджері, виписок з банківської карти, показань свідків, зокрема відповідачів родичів ОСОБА_5 .
Вважає, що факт спільного проживання позивачка довела, що дає їй право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини першої статті 16-1 Закону № 2011-XII.
Доводи інших учасників справи
24 червня 2026 року через підсистему «Електронний суд» Міністерство оборони України подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження. До відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
До поданого відзиву не додано доказів надсилання його копій та доданих до нього документів відповідачу, що суперечить частині четвертій статті 395 ЦПК України.
У разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи. Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення (частина сьома статті 43 ЦПК України).
Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення визначені статтею 183 ЦПК України.
Суд, установивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (частина четверта статті 183 ЦПК України).
Оскільки відзив Міністерства оборони України надійшов до суду без доказів надсилання його копії та доданих до нього документів іншим учасникам справи, Верховний Суд повертає його без розгляду.
У червні 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатка Сотська С. О., подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.
Відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходило.
Рух справи у суді касаційної інстанції
10 квітня 2026 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року.
Верховний Суд ухвалою від 02 червня 2026 року відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи. 
У червні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 30 червня 2026 року призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець міста Миколаєва, 29 листопада 2022 року був призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період до військової частини НОМЕР_1 та загинув внаслідок ворожого обстрілу ІНФОРМАЦІЯ_4 під час штурмових дій у районі населеного пункту Велика Новосілка Волноваського району Донецької області.
Батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Сповіщення сім`ї про смерть ОСОБА_5 від 16 червня 2023 року № 329 направлено матері ОСОБА_2 .
Відповідно до актового запису про шлюб від 25 листопада 2000 року № 406, виданого ВДРАЦС по місту Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зареєстрували шлюб. Прізвище дружини змінено на « ОСОБА_9 ».
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , що підтверджується актовим записом про народження від 06 березня 2003 року № 165, виданим ВДРАЦС реєстраційної служби Алчевського міського управління юстиції у Луганській області.
Шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_10 розірвано рішенням Алчевського міського суду Луганської області від 22 квітня 2013 року, яке набрало законної сили 08 травня 2013 року. Зазначену інформацію внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень 29 травня 2013 року.
Згідно із заявою щодо сімейного стану, посвідченою 11 лютого 2025 року приватним нотаріусом Первомайського РНО Миколаївської області Цихонею В. А. та зареєстрованою в реєстрі за № 762, ОСОБА_1 зазначила, що в зареєстрованому шлюбі як в Україні, так і поза її межами не перебувала і на цей момент не перебуває.
Відповідно до відповіді Первомайського ВДРАЦС у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) від 18 вересня 2025 року у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян не обліковується актовий запис про шлюб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , у період з серпня 2021 року до ІНФОРМАЦІЯ_4.
Згідно з довідкою Виконавчого комітету Синюхино-Брідської сільської ради Підгір?ївського старостинського округу № 4 від 04 серпня 2023 року № 222 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Із серпня 2021 року фактично проживала однією сім`єю та вела спільне господарство з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до дня його смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до акта від 04 серпня 2023 року, складеного мешканцями АДРЕСА_1 , за підписом старости Чаусівського старостинського округу, ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з серпня 2021 року фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 та вела спільне господарство з ОСОБА_5 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 , виконуючи бойове завдання.
Згідно з випискою за картковим рахунком ОСОБА_1 за період з 28 червня 2022 року до 28 червня 2023 року ОСОБА_5 здійснював перекази коштів у різних сумах на банківську картку ОСОБА_1 (перекази від 10, 17 квітня та 17, 28, 29 травня 2023 року).
Також ОСОБА_5 купував металопластикові вікна для встановлення їх в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується технічним паспортом та квитанцією до прибуткового касового ордера від 06 жовтня 2021 року.
До матеріалів справи позивачка долучила копії фотографій спільного проведення дозвілля та відпочинку ОСОБА_5 з її сином ОСОБА_6 (три фотокартки), скріншоти постійного листування в месенджері з ОСОБА_5 під час його служби як з нею, так і з її дитиною, який називав ОСОБА_5 «папа».
У справі були допитані свідки.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду відповідає не повною мірою.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У статтях 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Із змісту позовної заяви убачається, що встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки необхідно ОСОБА_1 для отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168 у редакції, чинній на дату смерті військовослужбовця).
Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, у судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Міністерства оборони України і закриваючи провадження в частині позовних вимог до ІНФОРМАЦІЯ_6 , погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в позові з огляду на відсутність підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_1 із загиблим ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу.
Більше того, зазначив, що на день смерті  ОСОБА_5 відсутні норми закону, які б надавали право особам, що спільно проживали із загиблим військовослужбовцем, на отримання одноразової грошової допомоги.
А отже, сам собою факт проживання позивачки однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_5 не має для неї юридичного значення, оскільки не породжує прав та обов`язків, задля забезпечення яких вона звернулася до суду з цим позовом, адже такий факт не надасть їй право на отримання одноразової грошової допомоги після смерті ОСОБА_5 .
Зважаючи на викладене, оскільки визначений у статті 16-1 Закону перелік осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, є вичерпним і не передбачає положення, що надає право позивачці отримувати таку допомогу як члену сім`ї ОСОБА_5 , апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову, адже встановлення факту про який просить остання, не наділить її відповідним правом.
З такими висновками апеляційного суду Верховний Суд не погоджується, керуючись таким.
Щодо наявності в особи, яка проживала однією сім`єю із загиблим військовослужбовцем як чоловік та жінка без шлюбу,права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до чинного на час смерті військовослужбовця законодавства
Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 2011-XII (тут і далі - у редакції, чинній на дату смерті військовослужбовця) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.
У пункті 2 Постанови № 168 установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Відповідно до статті 16-1 Закону № 2011-XII у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Згідно з частиною першою статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (тут і далі - у редакції, чинній на дату смерті військовослужбовця) право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). 
Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.
На момент смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) редакція статті 16-1 Закону № 2011-XII була такою: «у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення)».
У справі № 120/17960/23 у постанові від 05 лютого 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, на висновки якого посилається заявниця у касаційній скарзі, досліджував питання, чи належала позивачка як особа, що спільно проживала із загиблим військовослужбовцем однією сім`єю, до членів сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, які відповідно до статті 16-1 Закону № 2011-XII (у редакції до змін, внесених на підставі Закону № 3515-IX від 09 грудня 2023року) мають право на отримання одноразової грошової допомоги.
Аналізована Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 120/17960/23 редакція статті 16-1 Закону № 2011-XII була чинною на час смерті ОСОБА_5 у справі, що переглядається, тому сформовані касаційним судом висновки, на які посилається заявниця у касаційній скарзі, є застосовними у цій справі.
За результатами касаційного перегляду Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 120/17960/23 виснував, що позивачка звернулась до Міністерства оборони України із заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю її чоловіка, оскільки у справі № 150/401/22 встановлено, що після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати з військовослужбовцем до моменту його смерті однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу, вони вели спільне господарство, разом виховували їх спільних дітей, тобто позивачка є особою, яка має право на отримання одноразової грошової допомоги. 
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду виснувала, що підхід Міністерства оборони України щодо повернення позивачці документів, які містили наведене рішення суду, на доопрацювання з метою надання документів, якими встановлено факт перебування на утриманні загиблого та посилання на відсутність факту реєстрації шлюбу, що обумовило повернення документів, поданих позивачкою для призначення одноразової грошової допомоги, є необґрунтованим.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду закріпив, що судове рішення, яким підтверджується факт того, що військовослужбовець спільно проживав, був пов`язаний спільним побутом, мав взаємні права та обов`язки з позивачкою, тобто вони фактично були подружжям, дає право позивачці на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини першої статті 16-1 Закону № 2011-XII (у редакції до змін, внесених на підставі Закону № 3515-IX від 09 грудня 2023року).
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2026 року у справі № 277/1342/24 за позовом позивачки про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу із загиблим військовослужбовцем для отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини першої статті 16-1 Закону № 2011-XII (у редакції до змін, внесених на підставі Закону № 3515-IX від 09 грудня 2023року), що є застосовними у справі, яка переглядається.
Тобто для отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини першої статті 16-1 Закону № 2011-XII (у редакції, чинній на час загибелі ОСОБА_5 , до змін, внесених на підставі Закону № 3515-IX від 09 грудня 2023 року) позивачці, яка не перебувала із загиблим військовослужбовцем у шлюбі, необхідно в судовому порядку підтвердити факт її спільного проживання із загиблим ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу на час його смерті.
Вказане спростовує висновки судів у справі, що переглядається, про те, що факт проживання позивачки однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_5 не надасть їй право на отримання одноразової грошової допомоги після смерті ОСОБА_5 , оскільки таке право не було передбачено законодавством (чинним на час смерті військовослужбовця) для такої категорії осіб.
Отже, доводи заявниці про неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 120/17960/23, підтвердилися. 
Водночас необхідним для підтвердження легітимності мети звернення позивачки у цій справі є встановлення того, чи вважається вона особою, яка спільно проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу.
Щодо доведеності факту проживання позивачки однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу із загиблим військовослужбовцем 
Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу (далі - СК) України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, серед іншого, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі собою, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою за відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
У пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу можуть бути, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділове та особисте листування, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19 (на яку посилається заявниця у касаційній скарзі) та від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/11423/22 та ін.
У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 зроблено висновок, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у позові до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Міністерства оборони України про відмову у встановленні факту, апеляційний суд одночасно виснував про те, що: 
чинне на час смерті ОСОБА_5 законодавство не передбачало серед осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини першої статті 16-1 Закону № 2011-XII, «цивільної дружини», тобто особи, яка проживала однією сім`єю із загиблим військовослужбовцем без шлюбу;
одне лише спільне проживання із загиблим ОСОБА_5 не є достатнім для визнання факту проживання позивачки однією сім`єю без наявності інших ознак сім`ї, зокрема доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.
Отже, апеляційний суд у цій частині погодився з рішенням суду першої інстанції про наявність двох підстав для відмови в позові, що є взаємовиключними, а саме: 
відсутність у особи, яка проживала однією сім`єю із загиблим військовослужбовцем без шлюбу,права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини першої статті 16-1 Закону № 2011-XII у редакції, чинній на час загибелі ОСОБА_5 ;
недоведеність факту проживання позивачкою однією сім`єю із ОСОБА_5 без шлюбу, на момент загибелі останнього.
Апеляційний суд не звернув уваги, що у разі відсутності права у позивачки на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини першої статті 16-1 Закону № 2011-XII у редакції, чинній на час загибелі ОСОБА_5 , немає підстав для встановлення обставин на дослідження доказів, якими підтверджується / спростовується факт спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із ОСОБА_5 без шлюбу.
Водночас Верховний Суд виснує про помилковість висновків судів у справі, що переглядається, щодо відсутності в особи, яка проживала однією сім`єю із загиблим військовослужбовцем без шлюбу,права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини першої статті 16-1 Закону № 2011-XII у редакції, чинній на час загибелі ОСОБА_5 , тому суди мали з`ясувати, чи доведено факт проживання позивачкою однією сім`єю із ОСОБА_5 без шлюбуна момент загибелі останнього.
Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про недоведеність факту проживання позивачки однією сім`єю з ОСОБА_5 , не надав оцінки доводам апеляційної скарги позивачки про те, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив обставини справи та належно не оцінив надані ОСОБА_1 докази на обґрунтування позову, пред`явленого до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Міністерства оборони України, а отже, не розглянув спір всебічно, відповідно до засад справедливості, розумності та змагальності.
Позивачка у позовній заяві та апеляційній скарзі посилалася на факти та докази, які, на її переконання, підтверджують не лише факт спільного проживання, а і ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків з ОСОБА_5 в означений нею період, зокрема на:
1) систематичні грошові перекази від ОСОБА_5 на картковий рахунок позивачки (т. 1, а. с. 16-22, 229-231);
2) систематичне та тривале листування про вирішення побутових питань за місцем спільного проживання позивачки з ОСОБА_5 (щодо самостійного використання ОСОБА_1 техніки в господарстві, взаємовідносин у сім`ї, зокрема між матір`ю ОСОБА_5 і позивачкою, ОСОБА_5 і сином позивачки, який називав ОСОБА_5 батьком, потреб сім`ї, використання коштів, надісланих ОСОБА_5 тощо) (т. 1, а. с. 16-22, 229-231);
3) пояснення свідків, у тому числі щодо проживання матері позивачки у матері ОСОБА_5 у зимовий період, щодо того, як сусіди сприймали позивачку та називали за прізвищем ОСОБА_5 , взаємовідносин позивачки з матір`ю ОСОБА_5 , факт виселення позивачки з будинку родичами загиблого ОСОБА_5 через шість місяців після смерті останнього тощо (т. 1, а. с. 202-206, 232-242).
Тобто ОСОБА_1 в апеляційній та касаційній скаргах посилалася на докази спільного побуту та ведення спільного господарства, адаптовані під реалії військової служби особи, з якою, як вважає позивачка, вона спільно проживала однією сім`єю без шлюбу.
Колегія суддів наголошує, що факт перебування особи на військовій службі, особливо в період воєнного стану, коли місцеперебування військовослужбовця не прив`язано до військової частини, де він проходить службу, чи його місця проживання, не може переривати його спільне проживання однією сім`єю.
Відсутність спільного місця реєстрації за доведеного фактичного спільного проживання (з чим погодилися суди) сама собою не свідчить про відсутність спільного побуту, який характеризується, зокрема, спільним вирішенням життєвих господарських питань за місцем спільного проживання, чи спільних прав та обов`язків, зокрема таких, як утримання житла у належному стані, витрат бюджету тощо.
Водночас ставлення самого ОСОБА_5 за життя до факту спільного проживання однією сім`єю та наявності спільного побуту, взаємних прав і обов`язків з позивачкою, ураховуючи специфіку проходження військової служби під час воєнного стану, може бути підтверджено, зокрема, доказами спілкування з особами, яких він вважає своєю сім`єю (у тому числі, сином позивачки), з висвітленням порядку вирішення побутових питань та особистісної взаємодії з ними (в силу об`єктивних обставин дистанційно), доказами переказу коштів та обговорення і визначення спільних витрат. 
Наведені докази були надані позивачкою, яка звертала увагу судів, зокрема, і на взаємодію та характер листування ОСОБА_5 з її сином, обговорення з ОСОБА_5 наявних сімейних конфліктів з його матір`ю.
Проте апеляційний суд належно не перевірив вказаних доводів апеляційної скарги позивачки та не виклав обґрунтованих мотивів їх відхилення.
Крім того, апеляційний суд не надав обґрунтованих і достатніх відповідей щодо обставин проживання позивачки з ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу у період із серпня 2021 року до мобілізації останнього та визнання позову батьком загиблого ОСОБА_5 ОСОБА_4 .
Таким чином, апеляційний суд не повною мірою перевірив доводи апеляційної скарги щодо невстановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції, належно не мотивував відхилення доводів і аргументів апеляційної скарги у такій чутливій сфері правовідносин. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 березня 2019 року у справі № 350/67/1 5-ц (провадження № 14-652цс18) викладено правовий висновок про те, що всебічність та повнота розгляду справи передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежності.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи про якість судових рішень зазначено, що мотиви прийняття рішення повинні бути узгодженими, зрозумілими, недвозначними й несуперечливими. Вони повинні давати можливість читачеві простежити логіку мотивації, яка привела суддю до ухвалення рішення.
Умотивованість повинна засвідчувати дотримання суддею принципів, сформульованих Європейським судом з прав людини (а саме повага до права на захист та на справедливий суд). Коли проміжні рішення стосуються індивідуальних свобод (наприклад, дозвіл на арешт) або можуть вплинути на права осіб чи на їхнє майно (наприклад, тимчасова опіка над дитиною або превентивне накладення арешту на нерухоме майно чи на банківські рахунки), потрібен належний виклад мотивів подібного рішення. Якість судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. У викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін, тобто на кожен окремий пункт вимог та на аргументи захисту. Це важливий запобіжник, оскільки він дає можливість сторонам переконатися у тому, що їхні доводи були досліджені, а отже, суддя взяв їх до уваги (пункти 34, 38).
Доводи касаційної скарги частково підтвердилися, що є підставою для скасування постанови апеляційного суду у частині вирішення позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Міністерства оборони України із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга не містить доводів щодо незгоди заявниці з постановою апеляційного суду у частині закриття провадження у справі за позовом, пред`явленим до ІНФОРМАЦІЯ_6 , тому в цій частині Верховний Суд висновків апеляційного суду не перевіряє.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова апеляційного суду у частині вирішення позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Міністерства оборони України підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відзив Міністерства оборони України повернути без розгляду.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року у частині вирішення позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Міністерства оборони України скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. М. Фаловська
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
О. М. Ситнік