ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/34296/25
Провадження № 22-ц/820/1304/26

Хмельницький апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., П`єнти І.В., Талалай О.І.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 березня 2026 року, суддя Хараджа Н.В., у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

У листопаді 2025 року ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, інфляційних втрат, 3% річних та судові витрати у справі.
В обґрунтування позову вказав, що постановою Господарського суду Хмельницької області від 03.05.2023 у справі №924/869/22 Будинкоуправління №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру.
21.11.2024 відбувся електронний аукціон з продажу майна Будинкоуправління №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький, а саме, права вимоги грошової (дебіторської) заборгованості Будинкоуправління №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький станом на 01.02.2024, переможцем якого став ФОП ОСОБА_1 
29.11.2024 між Будинкоуправлінням №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький та ФОП ОСОБА_1 укладено акт про придбання майна на аукціоні, згідно з яким ФОП ОСОБА_1 сплатив Будинкоуправлінню №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький усі необхідні до сплати кошти, а Будинкоуправлінням №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький передало портфель заборгованості, а саме, права грошової вимоги до 509 фізичних осіб-боржників за комунальними платежами.
Того ж дня між Будинкоуправлінням №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький та ФОП ОСОБА_1 укладено договір №1 купівлі-продажу права вимоги, у відповідності до умов якого Будинкоуправлінням №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький передав ФОП ОСОБА_1 за плату належні йому права вимоги, а ФОП ОСОБА_1 прийняв належні Будинкоуправлінням №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький права вимоги до боржників, зокрема, до боржника ОСОБА_2 , який набув у спільну часткову власність квартиру, що по АДРЕСА_1 .
Таким чином, позивачем набуто право вимоги до відповідача щодо сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з березня 2020 року до січня 2022 року включно в сумі 3121,30 грн. Відповідач не виконав свого зобов`язання, у зв`язку з чим позивачем на підставі частини другої статті 625 ЦК України нараховано інфляційні втрати в сумі 629,61 грн та 3% річних від простроченої суми в розмірі 178,04 грн. Просив також стягнути витрати з надання правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 7968,96 грн.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10.03.2026 в задоволенні позову відмовлено. 
Суд виходив із відсутності у справі доказів на підтвердження обставин щодо виникнення у ФОП ОСОБА_1 права вимоги до ОСОБА_2 за період з березня 2020 року до січня 2022 року в сумі 3121,30 грн. 
В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення яким позов задовольнити.
На обґрунтування скарги зазначив, що зазначення в особовому рахунку Будинкоуправління №2 КЕВ м. Хмельницький як боржника ОСОБА_3 не спростовує обґрунтованість вимог до ОСОБА_2 , який набув право спільної часткової власності на житло, що по АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування №465 від 03.03.2020, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
Просив також стягнути з відповідача витрати з надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в розмірі 6453,44 грн.
Розгляд справи апеляційним судом проведено в порядку частини першої статті 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що відповідно до виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 за кв. АДРЕСА_2 , рахується заборгованість за житлово-комунальні послуги, які надавалися Будинкоуправлінням №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький, за період з березня 2020 року до січня 2022 року, в сумі 3121,30 грн.
Постановою Господарського суду Хмельницької області від 03.05.2023 у справі №924/869/22 Будинкоуправління №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру.
29.11.2024 між Будинкоуправлінням №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький та ФОП ОСОБА_1 укладено договір №1 купівлі-продажу права вимоги, у відповідності до умов якого Будинкоуправлінням №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький передав ФОП ОСОБА_1 за плату належні йому права вимоги, а ФОП ОСОБА_1 прийняв належні Будинкоуправлінням №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький права вимоги до боржників.
Згідно з пунктом 1.1. на умовах даного договору з продажу активів Будинкоуправління №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький, первісний кредитор передав (відступив) новому кредитору, а новий кредитор набув наступні права вимоги: портфель заборгованості, а саме: права грошової вимоги до 509 фізичних осіб боржників за комунальними платежами на загальну суму 1560757,91 грн (згідно зі списком власників та квартиронаймачів), зокрема, до боржника ОСОБА_3 . 
За договором дарування від 03.03.2020, ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 38/100 частки квартири АДРЕСА_2 .
Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.10.2023, ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 38/100 частки в даній квартирі.
Згідно з розрахунком позивача, заборгованість ОСОБА_2 з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних становила 3928,95 грн з яких 3121,30 грн заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з березня 2020 року до січня 2022 року включно, 629,61 грн інфляційних втрат, 178,04 грн 3% річних.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з пунктами 1, 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: 1) укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; 5) оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
До житлово-комунальних послуг належать, серед іншого, послуга з управління багатоквартирним будинком (стаття 5 Закону № 2189-VІІІ).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Закону №2189-VІІІ індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (частина перша статті 9 Закону №2189-VІІІ).
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13.03.2019 у справі №521/3743/17-ц (провадження №61-26462св18) та від 19.08.2020 у справі №703/2200/15-ц (провадження №61-7289св20).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
За частиною першою статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України).
Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи в період виникнення заборгованості, а саме з березня 2020 року до січня 2022 року включно, співвласником квартири АДРЕСА_2 , в розмірі 38/100 частки, був ОСОБА_2 , а тому відповідно до закону він зобов`язаний був оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Суд першої інстанції, неправильно застосувавши норми матеріального права, не врахував, що ОСОБА_2 солідарно з іншими співвласниками відповідає за сплату житлово-комунальних послуг з утримання належного йому майна та у випадку стягнення з нього всієї суми заборгованості має право звернутися в порядку регресу до інших співвласників.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 у справі №464/2736/15-ц.
Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_2 , який будучи співвласником квартири АДРЕСА_2 , належно своїх обов`язків з утримання квартири не виконував, тому з нього на користь ФОП ОСОБА_1 , який набув право вимоги замість Будинкоуправління №2 квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький, підлягає до стягнення заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з березня 2020 року до січня 2022 року включно в розмірі 3121,30 грн, інфляційні втрати в сумі 629,61 грн та 3% річних в сумі 178,04 грн, розрахунок яких ОСОБА_2 не спростував.
Щодо вимог ФОП ОСОБА_1 про стягнення витрат з надання правничої допомоги у судах першої та апеляційної інстанцій колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості підписана та подана його представником ОСОБА_5 , яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 07.11.2025. Всі інші процесуальні дії як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції від імені позивача також вчиняла представник позивача ОСОБА_5 .
В той же час, згідно з договором про надання професійної правничої допомоги №14/02 від 14.07.2025, додатком №1 від 14.07.2025 до договору про надання професійної правничої допомоги №14/02 від 14.07.2025, додатком №2 від 14.07.2025 до договору про надання професійної правничої допомоги №14/02 від 14.07.2025, актом здачі-приймання №79 від 05.03.2026 до договору про надання професійної правничої допомоги №14/02 від 14.07.2025, укладених між ФОП ОСОБА_1 та АБ «Юлії Біжко», адвокатське бюро надало, а ФОП ОСОБА_1 прийняв професійну правничу допомогу на загальну суму 3785,79 грн.
Як вбачається зі змісту акту здачі-приймання №79 від 05.03.2026, до вартості надання правничої допомоги включено проведення аналізу наданих замовником документів щодо правовідносин замовника з ОСОБА_2 для стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за особовим рахунком № НОМЕР_1 , за адресою АДРЕСА_1 (тривалість годин 0,25, вартість 500 грн); підготовка та складання позовної заяви про стягнення заборгованості, здійснення розрахунку інфляційних та 3% річних (тривалість 1,25 год, вартість 2500 грн), винагорода у формі гонорару успіху, яка визначається у розмірі 20% від ціни позову та становить 785,79 грн.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Згідно з пунктом 4 статті 1, частинами третьою та п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
За статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких належить розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, §268)).
У рішенні від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§55).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява №35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» в сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72) (пункт 5.43 постанови).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення між ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18). 
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19).
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.01.2021 у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02.12.2020 у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03.02.2021 у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17.02.2021 у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №911/3312/21); з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20.02.2024 у cправі №910/615/14 (№910/5042/22), від 26.09.2024 у cправі №910/11903/23, від 25.01.2025 у справі №369/849/18.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №686/5757/23, провадження №14-50цс24).
Колегія суддів враховує, що аналіз документів щодо спірних правовідносин без складення відповідного процесуального документа не можна вважати фактично понесеними витратами як окремий вид робіт чи то послуг, виконаних (наданих) адвокатом, а є частиною підготовки для подання позовної заяви (постанова Верховного Суду від 23.01.2025 у справі №369/849/18).
Разом з тим, позивачем не доведено, що подана позовна заява складена саме адвокатом Біжко Ю.О., і є результатом надання правничої допомоги згідно з актом здачі-приймання №79 від 05.03.2026, оскільки текст позовної заяви підписано представником позивача за довіреністю ОСОБА_5 , а не адвокатом Біжко Ю.О. 
Справа не містить об`єктивних даних про те, що представник позивача Пігулевська Є.М. є адвокатом Адвокатського бюро «Юлії Біжко», з яким ОСОБА_1 уклав договір про надання професійної правничої допомоги в даній справі. 
При цьому, слід також зауважити, що згідно з додатками №№1, 2 до договору про надання професійної правничої допомоги від 14.07.2025, фактичне надання такої допомоги в даній справі покладено безпосередньо на адвоката Біжко Ю.О.
За наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені ФОП ОСОБА_1 вимоги про стягнення понесених витрат на правничу допомогу як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір, сплачений ФОП ОСОБА_1 в суді першої інстанції в сумі 968,96 грн та в суді апеляційної інстанції в сумі 1453,44 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних в загальній сумі 3928,95 грн.
В решті позову відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції в сумі 968,96 грн та в суді апеляційної інстанції в сумі 1453,44 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: Р.С. Гринчук

І.В. П`єнта 

О.І. Талалай