П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/12843/26

Перша інстанція: суддя Бжассо Н.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Вербицької Н.В.,
суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 комендатури охорони та обслуговування про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

04 травня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
визнати протиправною бездіяльність 297 комендатури охорони та обслуговування щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2023 по 26.03.2026;
стягнути з 297 комендатури охорони та обслуговування на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2023 по 26.03.2026 в сумі 241 318,44 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2026 року адміністративний позов залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків адміністративного позову шляхом: надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із вказаним позовом.
28 липня 2026 року від представника позивача надійшла заява про визнання поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду та прохання поновити його, оскільки на момент здійснення виплати позивач не знав та не міг знати, чи виплачена йому уся сума, на яку він мав право на підставі вказаних судових рішень, чи виконані обидва судові рішення, з чого саме складаються виплачені суми та чи включені до них в тому числі компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Тому після здійснення розрахунку 09.04.2026 представник позивача звернулась до відповідача із адвокатським запитом з проханням надати детальні довідки про доплату грошового забезпечення на виконання рішень судів в розрізі їх складових, довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місця перед звільненням зі служби, довідку-розрахунок суми належної ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за період з 12.09.2017 по 19.05.2023, довідку-розрахунок суми належного ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2023 по 27.03.2026. 
20.04.2026 року відповідач надав відповідь, за замістом якої заперечив право ОСОБА_1 на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. За таких обставин, саме з дати отримання вказаної відповіді, а саме з 20.04.2026 позивачу стало відомо, що відповідач не тільки не нарахував не має наміру в добровільному порядку нараховувати та виплачувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до 297 комендатури охорони та обслуговування про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишено без розгляду. 
Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову, якою направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції прийнято ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду за відсутності правових підстав, оскільки суд фактично обмежився лише формальним твердженням про безпідставність доводів позивача, залишивши поза увагою ключові докази, які підтверджують поважність причин та момент перебігу строку звернення до суду.
За переконанням апелянта подання позову одразу після надходження коштів, без попереднього з`ясування їх складу шляхом направлення адвокатського запиту, мало б передчасний характер, призвело б до ініціювання передчасного судового спору та суперечило принципу процесуальної економії. Тобто, зарахування грошових коштів на банківський рахунок та без надання відповідного розрахункового документа відображає дише факт надходження коштів, але жодним чином не розкриває їх змісту та правової природи. Відтак, саме з дати отримання позивачем відповіді та довідок-розрахунків стало достеменно відомо про факт проведення остаточного розрахунку при звільненні. 
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Відповідно до ст. 312 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Залишаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, а поважних причин пропуску строку не було. 
Також суд першої інстанції зауважив, що жодних висновків про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні рішення суду, прийняті на користь позивача не містять, тоді як у призначенні платежу чітко вказано, що відповідні виплати здійснені на виконання вказаних судових рішень, а тому безпідставними є посилання позивача на той факт, що він не розмів, що це за суми та які їх складові.
Крім того, оскільки у спірних правовідносинах не визначено обов`язкового досудового врегулювання спору, то посилання представника позивача на те, що строк звернення до суду має відраховуватись з дати, коли відповідач повідомив їй про відсутність причин для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними та такими, що не відповідають приписам ч. 5 ст. 122 КАС України.
Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції, але вбачає підстави для скасування ухвали про залишення позову без розгляду, враховуючи наступне.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
За змістом статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).
Статтею 47 КЗпП України установлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Частиною 3 статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Колегія суддів зазначає, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України та обмежується місячним строком. 
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20, від 10.02.2022 року у справі № 300/3142/20, від 07 вересня 2023 року у справі № 160/914/23, від 12 березня 2026 року у справі № 420/9470/25.
Водночас, при вирішенні питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.
Так, днем, коли особа дізналася про порушення свого права, є встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Фактичні обставини справи засвідчують, що після звільнення позивача з військової служби на його користь було прийнято два судових рішення стосовно перерахунку складових грошового забезпечення. 
Згідно з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 року у справі № 420/15724/24, зобов`язано НОМЕР_1 комендатури охорони та обслуговування здійснити ОСОБА_1 з 30.01.2020 по 19.05.2023 перерахунок грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 №294-IX, «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 №1082-ІХ, «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-ІХ, «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 року №2710-IX, на відповідний тарифний коефіцієнт, а також провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум. 
Згідно з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 року у справі № 420/15724/24, зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати i виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію гpoшoвoгo забезпечення за період з 01.12.2015 року по 11.09.2017 року включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку iндeкcaцiї грошового забезпечення - січень 2008 року; зобов`язано 297 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати i виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію гpoшoвoгo забезпечення за період з 12.09.2017 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку iндeкcaцiї грошового забезпечення - січень 2008 року; зобов`язано 297 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення у сумі у сумі 3 862,75 грн. щомісячно за період з 01.03.2018 року по 31.12.2022 року включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 “Порядку проведення індексації грошових доходів населення”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум.
Згідно з наявними в матеріалах справи доказами, ОСОБА_1 26.03.2026 року отримав на картковий рахунок грошові кошти у сумі 297 052,77 грн на виконання рішення суду у справі № 420/15724/24.
27.03.2026 року ОСОБА_1 отримав на картковий рахунок грошові кошти у сумі 250 980,73 грн на виконання рішення суду у справі № 420/15729/24.
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що звертаючись до суду із даним адміністративним позовом 04 травня 2025 року (дата подання позовної заяви через підсистему «Електронний Суд»), позивач пропустив строк звернення до суду, визначений ч. 5 ст. 122 КАС України. 
При цьому, суд апеляційної інстанції підтримує висновок суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах досудове врегулювання спору не визначено, а початок перебігу процесуального строку у даному випадку має обраховуватися з дати здійснення повного розрахунку. 
Разом із тим, суд апеляційної інстанції вважає, що наведені позивачем причини незначного пропуску ним строку звернення до суду засвідчують процесуальну добросовісність позивача, а тому такий строк конкретно у даному випадку мав бути поновлений, з огляду на наступне. 
Частина перша статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (рішення від 27 червня 2000 року у справі "Ільхан проти Туреччини", рішення від 03 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України", рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України"). 
Слід зазначити, що при оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення Європейський суд з прав людини (зокрема рішення у справах «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії»), як правило, враховує наступне: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі.
Крім того, колегія суддів зазначає, що суд повинен звертати увагу на усі доводи учасників справи, на тривалість строку, який пропущено, на поведінку учасників протягом цього строку, на дії, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з підготовкою до звернення до суду тощо. Суд повинен всі ці обставини оцінювати в їх сукупності та гарантувати доступ до правосуддя особам, які вважають, що їх право порушене, і діяли добросовісно, але пропустили строк звернення до суду з поважних причин.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 460/2864/18.
Колегія суддів враховує, що представник позивача у межах встановленого місячного строку звернення до суду дійсно витребувала у 297 комендатурі охорони та обслуговування додаткові докази, необхідні для обрахунку середнього заробітку (а.с. 69-77). 
Тому, враховуючи предмет спору у даній справі, хронологію підготовки звернення позивача до суду та незначну тривалість пропуску строку звернення до суду, колегія суддів, в умовах триваючої військової агресії проти України, з метою уникнення надмірного формалізму та допуску позивача до правосуддя, вважає наявними підстави для поновлення позивачу встановлених строків звернення до суду.
Суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, не звернув належної уваги на процесуальну поведінку позивача, не урахував те, що строк звернення до суду позивачем пропущено на незначний проміжок часу (лише 7 днів), а тому доводи апелянта про неповне з`ясування обставин справи при вирішенні питання стосовно поважності пропуску строку знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. 
З огляду на наведені обставини, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду є передчасними, а відтак ухвала про залишення позовної заяви без розгляду прийнята без достатніх правових підстав за неповного з`ясування обставин справи та без належної оцінки доводів позивача. 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення необґрунтованої ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 320 КАС України апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції - скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
Керуючись ст.ст.308, 312, 320, 322, 328, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити. 
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2026 року – скасувати.
Справу № 420/12843/26 направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко