ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 року	справа № 380/2790/26	

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Андрусів У. Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), у якому просить:
- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця дитини віком до 18 років;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця дитини віком до 18 років. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . З метою реалізації права на звільнення з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця дитини віком до 18 років, 29.01.2026 звернувся із рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , до якого додав документи, що, на його переконання, підтверджують підставу для звільнення. Однак листом від 04.02.2026 відповідач повідомив про відсутність підстав для звільнення з військової служби, оскільки у неповнолітнього сина є мати. Позивач звертає увагу, що дружина перебуває закордоном в Німеччині та доглядає старшого сина ОСОБА_2 , який отримав тяжкі травми під час виконання бойового завдання. Вважаючи відмову у звільненні з військової служби протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.
Ухвалою судді від 23.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
17.03.2026 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Свою позицію мотивує тим, що позивач у рапорті покликається на наявність у нього дитини віком до 18 років та на те, що дружина перебуває закордоном, де здійснює догляд за старшим сином, який проходить лікування. Наголошує, що позивачем не надано документального підтвердження саме тієї юридичної підстави, яка передбачена ст. 26 Закону №2232-XII та Додатком 19 до Інструкції №170, для звільнення за відповідною сімейною обставиною. Стверджує, що покликання позивача на те, що дружина перебуває закордоном та здійснює догляд за старшим сином не є достатньою підставою для звільнення. Відповідно до ст. 141 та 150 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а також зобов`язані піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток. Сам факт перебування одного з батьків за межами України не припиняє його правового статусу як матері чи батька та сам по собі не означає виникнення у другого з батьків правового статусу особи, яка самостійно виховує та утримує дитину у розумінні ст. 26 Закону №2232-XII. З урахуванням викладеного, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
20.03.2026 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача наголосив, що для звільнення військовослужбовця з військової служби у зв`язку з перебуванням на утриманні дитини віком до 18 років повинні бути дотримані такі умови: відсутність матері, яка може доглядати за дитиною, що, на його переконання, доведено наданими документами, а саме підтверджено факт перебування дружини позивача закордоном з метою здійснення постійного догляду за важко пораненим старшим сином, який захищав Батьківщину.
Частиною 5 ст. 262 КАС України унормовано, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Суд установив, що позивач проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується записами військового квитка серії НОМЕР_2 та довідкою від 14.08.2025 №67.
За змістом довідки військової частини НОМЕР_1 від 12.08.2025 №6041 солдат ОСОБА_1 брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганських областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах і в період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України у періоди з 24.02.2022 до 09.01.2023, з 22.01.2023 до 26.11.2023, з 22.05.2024 до 27.04.2025, з 15.05.2025 до 30.07.2025.
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відділом реєстрації актів громадянського стану м. Лисичанська Луганської області укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження запис зроблено №455, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 16.08.1997 серії НОМЕР_3 .
Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком є ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_4 .
Листом лікарні Бундесверу м. Ульм від 09.10.2025 підтверджено, що ОСОБА_5 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на лікуванні в лікарні. Початок медичного лікування 16.07.2025. Очікується, що лікування триватиме принаймні до 30.06.2026, оскільки плануються подальші хірургічні втручання, які зумовлюють необхідність перебування пацієнта на стаціонарному лікуванні.
Зі змісту висновку від 24.10.2025 щодо медичної необхідності догляду за сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наданого ОСОБА_7 , вбачається, що 16.07.2025 її син евакуйований з України для надання медичної допомоги в рамках програми допомоги, організованої урядом Федеративної Республіки Німеччина, і доставлений до військового госпіталю в Ульмі за процедурою «Kleeblatt». З того часу її син перебуває на лікуванні в різних відділеннях військового госпіталю в Ульмі. ОСОБА_4 супроводжує свого сина з самого початку лікування. З огляду на тяжкість травми та пов`язані з нею ускладнення, підтверджено, що на даний момент і, ймовірно, протягом щонайменше наступних 9 місяців, синові буде необхідна цілодобова допомога. Відтак, констатовано, що її догляд є доцільним і тому з медичної точки зору підтримують надання відпустки для цілодобового догляду за сином.
29.01.2026 позивач подав на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме через такі сімейні обставини або інші поважні причини: перебування на утриманні військовослужбовця дитини віком до 18 років. 
У рапорті зазначено, що факт перебування на утриманні дитини віком до 18 років підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_4 16.08.1997. Відповідно до виписки з лікарні дружина знаходиться закордоном по догляду за старшим сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який отримав тяжкі травми при виконанні бойового завдання і перебуває постійно в лікарні в Німеччині, а молодший син проживає сам, росте без належної опіки та догляду.
Зі змісту рапорту вбачається, що до нього додані такі документи: нотаріально засвідчену копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 , копію свідоцтва про одруження, копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 , копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 , копію довідки з лікарні з перекладом, копію виписки із медичної карти хворого ОСОБА_2 , копію військового квитка.
Листом від 04.02.2026 №690/3839 відповідач, у відповідь на рапорт позивача від 29.01.2026 вх. №690/2896-В, повідомив про відсутність підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, констатуючи таке:
«… Як підстава для звільнення в рапорті зазначався пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме наявність дитини віком до 18 років та посилання на те, що дружина перебуває закордоном, де здійснює догляд за старшим сином, який проходить лікування…
Інструкція №170 містить додаток 19 «Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби», відповідно до якого у разі звільнення за сімейними обставинами, зокрема, у разі наявності у військовослужбовця дитини (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, зник безвісти, визнаний безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, необхідно подати наступні документи:
- копію свідоцтва про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства (материнства) особи;
- один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного із батьків безвісно відсутнім, або оголошення померлим, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
Разом з тим, за результатами розгляду поданих документів встановлено, що до рапорту додано свідоцтво про народження дитини та свідоцтво про шлюб, однак не надано документів, які підтверджують настання будь-якої із передбачених законом обставин щодо другого з батьків (смерть, позбавлення батьківських прав, визнання безвісно відсутнім/зниклим безвісти, оголошення померлим, відбування покарання), а також не надано рішення суду, яким встановлено, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує дитину, або документів, які підтверджують здійснення запису про батька дитини на підставі ч. 1 ст. 135 СК України.
Посилання у рапорті на перебування дружини закордоном не є документально підтвердженим фактом, який сам по собі тотожний «самостійному вихованню та утриманню дитини» у розумінні пп. «г» п. 2 ч. 4 ст.26 Закону. Закон прямо пов`язує можливість звільнення за цією підставою із наявністю визначених правових статусів другого з батьків або наявністю рішення суду щодо самостійного виховання та утримання дитини.
Окрім того, відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини, піклування про її здоров`я та розвиток покладається на обох батьків, і перебування одного з батьків за кордоном не припиняє та не скасовує його батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини. З наведених позивачем відомостей також вбачається, що старший син є повнолітньою особою та перебуває на лікуванні/догляді у закладах охорони здоров`я, а здійснення догляду за пацієнтом у медичному закладі забезпечується персоналом відповідних закладів.
Крім того, всі долучені документи до рапорту є фотокопіями документів поганої якості, які не завірені жодним належним чином у відповідності до ст. 55 Закону України «Про нотаріат». 
Зважаючи на вищевикладене, відсутні підстави для звільнення з військової служби за сімейними обставинами в умовах правового режиму воєнного стану в Україні».
Вважаючи протиправною відмову відповідача у звільненні з військової служби, позивач пред`явив цей позов до суду.
Спірні правовідносини склалися у зв`язку з відмовою у звільненні з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми чинного законодавства та робить висновки по суті спору.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу виснувати, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
За правилами ч. 1-4 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 17 Закону України від 06.12.1991 №1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон №2232-ХІІ).
Частинами 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ регламентовано, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч. 5 зазначеної норми від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Згідно з ч. 3 цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб під час мобілізації в особливий період врегульовано п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII.
У позовній заяві позивач юридичною підставою позову зазначає пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII, констатуючи, що під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших причин. Однією з підстав, за твердженням позивача, вказана така підстава: перебування на утриманні військовослужбовця дитини віком до 18 років.
Підпунктом «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII регламентовано, що під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Тобто наведена норма є відсильною та для визначення переліку сімейних обставин або інших поважних причин, які дають право на звільнення з військової служби через сімейні обставини, скеровує до ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII.
Суд звертає увагу, що ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII, зокрема п. 3 визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану.
Водночас такої підстави як «перебування на утриманні військовослужбовця дитини віком до 18 років» п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII не містить. Відтак, суд виснує про відсутність юридичної підстави звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, на яку покликається позивач як в поданому рапорті, так і в пред`явленому позові.
Заразом суд акцентує на тому, що згідно з абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008).
Відповідно до п. 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.
Згідно з абз. 4 п. 241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами.
Відповідно до п. 12.1 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за № 438/16454 (далі – інструкція №170) звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
Перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, закріплено у додатку 19 до Інструкції.
Пунктом 5 Додатку 19 інструкції №170 визначено Перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема:
копія аркуша бесіди;
копія рапорту військовослужбовця;
копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: військовослужбовцями, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, зник безвісти, визнаний безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України:
копія свідоцтва про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства (материнства) особи;
один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного із батьків безвісно відсутнім, або оголошення померлим, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
Системний аналіз наведених нормативних приписів дає підстави для висновку, що законодавець визначив вичерпний перелік підстав, за наявності яких у військовослужбовця виникає право на звільнення з військової служби. Цей перелік підстав, як і документів, які підтверджують їх наявність, є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.
Зокрема, для звільнення військовослужбовця, який має дитину (дітей) віком до 18 років, з військової служби необхідним є наявність однієї з таких обставин:
- другий з батьків помер / позбавлений батьківських прав / зник безвісти / визнаний безвісно відсутнім / оголошений померлим / відбуває покарання у місцях позбавлення волі;
- особа (військовослужбовець) самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду про встановлення факту самостійного виховання дитини;
- запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Суд установив, що 29.01.2026 позивач подав на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме через такі сімейні обставини або інші поважні причини: перебування на утриманні військовослужбовця дитини віком до 18 років. 
У рапорті зазначено, що факт перебування на утриманні дитини віком до 18 років підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_4 16.08.1997. Відповідно до виписки з лікарні дружина знаходиться закордоном по догляду за старшим сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який отримав тяжкі травми при виконанні бойового завдання і перебуває постійно в лікарні в Німеччині, а молодший син проживає сам, росте без належної опіки та догляду.
На підтвердження зазначеної підстави звільнення з військової служби позивачем до рапорту додано такі документи: нотаріально засвідчену копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 , копію свідоцтва про одруження, копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 , копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 , копію довідки з лікарні з перекладом, копію виписки із медичної карти хворого ОСОБА_2 , копію військового квитка.
Надаючи оцінку доводам позивача стосовно того, що надані документи підтверджують підставу звільнення з військової служби, суд наголошує, що визначальним для вирішення цього публічно-правового спору є доведеність факту самостійного виховання та утримання дитини.
Розглядаючи спірні правовідносини у правовій площині, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України №2402-III від 26.04.2001 «Про охорону дитинства» (далі - Закон №2402-III) батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону №2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
За змістом ч. 1-2 ст. 15 Закону №2402-III дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
За приписами ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Отже, проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. 
Статтею 180 СК України унормовано, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відтак, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживають разом з ними.
Суд зауважує, що матеріали справи не спростовують факту виконання позивачем, як батьком, відповідно до СК України обов`язків по утриманню неповнолітнього сина, але не свідчать про безпосереднє самостійне його виховання.
Доказами, що підтверджують факт самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років одним з батьків є, зокрема: свідоцтво про смерть батька або мати; рішення суду про позбавлення батьківських прав, рішення суду про визнання батька (матері) безвісти зниклим (відсутнім), рішення суду про оголошення батька (матері) померлим, рішення суду про самостійне виховання та утримання дитини; відбування покарання у місцях позбавлення волі.
Вказані документи об`єктивно дозволяють підтвердити факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, як наслідок, наявність підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII. Водночас в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували одну з наведених обставин.
Суд критично оцінює доводи позивача про те, що дружина перебуває закордоном, здійснюючи постійний догляд за старшим сином, оскільки доказів того, що мати дитини – ОСОБА_4 позбавлена обов`язку щодо виховання та утримання дитини віком до 18 років або не може виховувати дитину через інші обставини (зникнення безвісті, смерть, оголошення померлою, відбування покарання), що свідчило б про необхідність в подальшому самостійного виховання виключно позивачем неповнолітнього сина, суду не надано.
Суд акцентує на те, що у законодавстві відсутнє формулювання поняття «самостійне виховання дітей одним з батьків».
Водночас, Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №693 від 07.07.2021, містить визначення термінів «одинока мати» та «одинокий батько».
Так, одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.
Таким чином, з огляду на зазначене вище суд виснує, що оскільки матір не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, рішення суду про самостійне виховання та утримання дитини не ухвалювалося, а тому відсутні підстави стверджувати про те, що позивач самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину.
Враховуючи зазначене вище в сукупності суд вважає, що батька можна визнати таким, що виховує дитину самостійно, тобто без матері, тільки за наявності реальних перешкод для матері дитини здійснювати свій обов`язок щодо виховання дитини. 
У спірному випадку матеріалами справи не підтверджено, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Сам факт тимчасового проживання матері окремо від дитини не припиняє її правового статусу як матері, не свідчить про те, що дитина виховується без неї та не зумовлює набуття батьком правового статусу особи, яка самостійно виховує та утримує дитину. 
З огляду на зазначене вище суд виснує, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що свідчили б про статус позивача як батька, що самостійно виховує дитину віком до 18 років у зв`язку з фактичним припиненням у матері обов`язку щодо виховання та утримання сина, та наявність підстав для звільнення позивача з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами.
Стосовно покликань позивача на судову практику, суд звертає увагу, що вона не може вважатись релевантною та застосовною у цій справі через різні предмети та юридичні підстави позовів.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та Законами України, тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За правилами ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.
Судові витрати в силу приписів ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд
у х в а л и в:
1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.
2. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ).
Відповідач – військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя	Андрусів Уляна Богданівна