| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/409/25 Суддя (судді) першої інстанції: Марич Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя  Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кравченко Є.Д.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 15.10.2024 № 262840023179 і зобов`язати зарахувати до її страхового стажу періоди роботи з 01.03.1989 по 24.01.1991 та з 10.04.1992 по 25.12.1997 з призначенням пенсії за віком.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.10.2024 позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". За принципом екстериторіальності заяву розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, яке рішенням від 15.10.2024 № 262840023179 відмовило у призначенні пенсії у зв`язку з недостатністю страхового стажу: за наявного стажу 24 роки 03 місяці 12 днів для призначення пенсії необхідний 31 рік. До страхового стажу не зараховано період роботи в колгоспі з 01.03.1989 по 24.01.1991 через відсутність даних про фактично відпрацьовану кількість трудоднів, а також період роботи в селянському (фермерському) господарстві з 10.04.1992 по 25.12.1997 через відсутність сплати внесків на соціальне страхування.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 15.10.2024 № 262840023179; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати до страхового стажу позивачки періоди роботи з 01.03.1989 по 24.01.1991 та з 10.04.1992 по 25.12.1997 і повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.10.2024 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив із того, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, а неналежне ведення документації з вини роботодавця та несплата ним страхових внесків не можуть позбавляти працівника права на зарахування відповідних періодів до страхового стажу.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. На обґрунтування скарги апелянт посилається на недостатність страхового стажу позивачки для призначення пенсії за віком, оскільки за наявних 24 років 03 місяців 12 днів необхідним є 31 рік, а також на правомірність невключення до страхового стажу періоду роботи в колгоспі з 01.03.1989 по 24.01.1991 через відсутність у трудовій книжці відомостей про фактично відпрацьовані трудодні та періоду роботи в селянському (фермерському) господарстві з 10.04.1992 по 25.12.1997 через відсутність сплати страхових внесків. Апелянт вважає оскаржуване рішення пенсійного органу законним та обґрунтованим, а підстави для визнання дій управління протиправними - відсутні.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови призначення пенсії за віком визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV.
Відповідно до частини першої статті 8 цього Закону право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Згідно з частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
За частиною другою цієї статті страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Спірні періоди роботи передували запровадженню системи персоніфікованого обліку (01.01.2004), а тому їх зарахування регулюється частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV, за якою періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Законодавством, що діяло раніше, є Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII. За статтею 56 цього Закону до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка; порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637; згідно з пунктами 1, 2 цього Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, і лише за її відсутності або відсутності відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Матеріалами справи підтверджено, що спірні періоди роботи внесені до трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я позивачки 17.05.1983 (записи № 6, 7 та № 10, 11). А отже, факт роботи позивачки в ці періоди підтверджений основним документом про стаж у розумінні статті 62 Закону № 1788-XII, і підстав вимагати додаткового підтвердження стажу іншими документами закон не встановлює.
Доводи апелянта про правомірність невключення періоду роботи в колгоспі з 01.03.1989 по 24.01.1991 через відсутність даних про фактично відпрацьовану кількість трудоднів колегія суддів відхиляє. 
Обов`язок належного ведення трудової книжки та внесення до неї повних і достовірних записів, у тому числі про кількість вироблених трудоднів, покладено на роботодавця, а не на працівника. Недоліки ведення документації, допущені правлінням колгоспу, не залежать від волі працівника і не можуть тягнути для нього негативних наслідків у вигляді позбавлення права на зарахування підтвердженого трудовою книжкою періоду роботи до страхового стажу. Перевірка достовірності відомостей, що містяться у поданих для призначення пенсії документах, є обов`язком пенсійного органу. 
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 та у постанові Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 439/1148/17, згідно з якими на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, зазначених у її трудовій книжці. 
Подібний підхід застосовано у постанові Верховного Суду від 22.10.2020 у справі № 263/11888/16-а, якою залишено в силі зарахування до стажу періоду роботи в колгоспі, підтвердженого трудовою книжкою колгоспника, попри виявлені пенсійним органом недоліки оформлення записів. Таким чином, за наявності належно оформленого запису трудової книжки про роботу позивачки в колгоспі відсутність у ній повних відомостей про трудодні сама по собі не є підставою для виключення цього періоду зі страхового стажу.
Доводи апелянта про правомірність невключення періоду роботи в селянському (фермерському) господарстві з 10.04.1992 по 25.12.1997 через відсутність сплати внесків на соціальне страхування колегія суддів також визнає безпідставними. Обов`язок нарахування та сплати страхових внесків, а також відповідальність за їх несвоєчасну або неповну сплату закон покладає на страхувальника, а не на застраховану особу. Несплата страхувальником страхових внесків не спростовує самого факту виконання застрахованою особою роботи і не може позбавляти її права на зарахування відповідного періоду до страхового стажу. У постанові від 08.10.2025 у справі № 400/2492/24 Верховний Суд зазначив: "позбавлення позивача соціальної захищеності та пенсійного стажу у зв`язку з невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України, є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Наявність чи відсутність сплати страхових внесків роботодавцем не спростовує самого факту виконання позивачем трудових обов`язків". Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 17.07.2019 у справі № 144/669/17 та від 11.10.2023 у справі № 340/1454/21. А отже, факт несплати внесків за підтверджений трудовою книжкою період роботи позивачки в селянському (фермерському) господарстві не міг бути підставою для відмови у зарахуванні цього періоду до страхового стажу.
Крім того, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Належних доказів, які б спростовували факт роботи позивачки у спірні періоди або обґрунтовували правомірність невключення цих періодів до страхового стажу, пенсійний орган не надав.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд першої інстанції правильно зобов`язав пенсійний орган зарахувати спірні періоди до страхового стажу та повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії, відмовивши у задоволенні вимоги про зобов`язання призначити пенсію. Призначення пенсії за віком, її нарахування та виплата належать до виключної компетенції органів Пенсійного фонду; з огляду на те, що спірні періоди на час прийняття оскаржуваного рішення до стажу зараховані не були, суд не вправі підміняти пенсійний орган і вирішувати це питання замість нього. Такий спосіб захисту відповідає завданню ефективного відновлення порушеного права і не виходить за межі повноважень суду.
Відсутні й підстави вважати неправильним визначення судом першої інстанції органу, на який покладено обов`язок зарахувати спірні періоди та повторно розглянути заяву. За принципом екстериторіальності рішення про відмову ухвалило Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, тоді як заяву про призначення пенсії позивачка подала за місцем свого проживання до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, яке є органом за місцем обліку особи як одержувача пенсії. А отже, вимогу про скасування рішення про відмову правомірно задоволено щодо органу, який його ухвалив, а обов`язок зарахувати періоди та повторно розглянути заяву правомірно покладено на орган за місцем обліку.
Довід апелянта про недостатність у позивачки страхового стажу є похідним: за встановленого судом обов`язку зарахувати спірні періоди тривалість страхового стажу підлягає повторному обчисленню пенсійним органом, тому наведений апелянтом показник 24 роки 03 місяці 12 днів висновків суду не спростовує. 
Таким чином, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до частини першої статті 316 цього Кодексу суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
Є.Д. Кравченко

(Повний текст постанови суду виготовлено 20 серпня 2026 року)