Справа № 149/853/26
Провадження №2/149/821/26 
Номер рядка звіту 31
Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2026 м. Хмільник

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Олійника І. В. 
за участі секретаря Янюк А.Й.
представника позивача – адвоката Гурби М. В., 
представника відповідача 1 – адвоката Каленяка Е. А (у режимі відеоконференції)
представника відповідача 2 – адвоката Лишака І. В. (у режимі відеоконференції)
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмільнику матеріали цивільної справи за позовом ФГ "Б.І.М." до ОСОБА_1 (відповідач 1), ПАТ "Зернопродукт МХП" (відповідач 2) про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, 
ВСТАНОВИВ:
Представником фермерського господарства «Б.І.М.» подано позов до ОСОБА_1 (відповідач 1), приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки.
Короткий зміст позовних вимог
ФГ «Б.І.М» з 18.06.2025 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0524883300:04:001:0139 площею 4,3659 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана земельна ділянка була придбана позивачем на земельних торгах проведених у межах здійснення виконавчого провадження № 60151978 про стягнення з відповідача 1 коштів. З 2014 року ця земельна ділянка перебуває у користуванні відповідача 2 на правах оренди на підставі договору укладеного 28.12.2014 між відповідачами. 20.02.2023 відповідачами укладена додаткова угода № 168, яка порушує права позивача як власника земельної ділянки, оскільки збільшує строк оренди на 22 роки, тобто до 28.12.2036. Ця додаткова угода укладена у період дії арешту майна відповідача 1, накладеного постановою державного виконавця у виконавчому провадженні № 59933788, яке у подальшому було об`єднано у зведене виконавче провадження № 60151978, у якому постановою від 22.01.2020 накладено арешт на все майно відповідача 1. Відомості про ці арешти внесені у Державний реєстр речових прав та стосувалися земельної ділянки відповідача 1. Враховуючи наявність арешту, тобто обтяження нерухомого майна, що полягало у забороні чи обмеженні права власника розпоряджатись чи користуватись майном та застосовується уповноваженою на це особою, відповідач 1 не мала права вчиняти дії щодо розпорядження цією земельною ділянкою, тобто вчиняти дії спрямовані на визначення юридичної долі вказаного майна. У зв`язку з тим, що додаткова угода № 168 від 20.02.2023 укладена у період дії накладених державним виконавцем арештів, вказана угода є недійсною на підставі п. а ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 203, ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України. Цією додатковою угодою порушується право позивача як власника земельної ділянки, яку він не може самостійно використовувати у своїй діяльності. Враховуючи це, представник позивача просить визнати недійсною додаткову угоду № 128 від 20.02.2023, стягнути з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу. 
Рух справи 
Ухвалою суду від 31.03.2026 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання, визначено строк для подання відзиву, заперечень на відзив.
Ухвалою суду від 15.06.2026 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. 
Позиція сторін
Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача 1 заперечив проти задоволення позову як безпідставного, підтримав свій відзив на позовну заяву, у якому зазначено наступне. На момент укладення додаткової угоди від 20.02.2023 власником земельної ділянки була відповідач 1, станом на день укладення цієї угоди будь-яких заборон на розпорядження вказаною земельною ділянкою не існувало. Позивач не являється ні стороною договору оренди землі, ні додаткової угоди, ні стороною виконавчого провадження. При цьому право оренди відповідача 2 було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав, інформація в якому є загальнодоступною, отже на момент придбання земельної ділянки позивач мав можливість ознайомитися з пролонгацією дії договору оренди земельної ділянки до 2036. Відповідно до ч. 5 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або припинення договору оренди. 
Представник відповідача 2 позов не визнав, підтримав відзив від 28.04.2026, зазначивши наступне. Додаткова угода укладена між відповідачами не є відчуженням майна. Право відповідача 2 на оренду земельної ділянки існувало та було зареєстроване задовго до арешту майна відповідача 1. На час придбання земельної ділянки позивачем, право оренди існувало на умовах визначених додатковою угодою і про це позивачеві було відомо, ці умови він прийняв. З моменту придбання земельної ділянки право позивача залишилося незмінним. Окрім цього, арешт не припиняє і не обмежує право користування майном, а обмежує право розпорядження ним. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту, яким мігли б бути: оскарження дій виконавця або реєстратора, вимога про відшкодування шкоди. Позивач намагається втрутитися у правовідносини, які виникли та існували між відповідачами задовго до набуття ним права власності на земельну ділянку, до того ж позивач не був стороною угоди, хоча намагається змінити умови укладеної угоди. Враховуючи це, представник відповідача 2 просить відмовити у задоволенні позову, стягнути з позивача понесені відповідачем 2 судові витрати. 
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку.
Фактичні обставини, встановлені судом
На підставі виконавчого листа Вінницького міського суду, виданого 12.06.2013 з ОСОБА_1 стягується заборгованість у розмірі 39598 доларів США 20 центів.
Постановою від 03.09.2019 відкрито виконавче провадження № 59933788, у межах якого постановою державного виконавця від 03.09.2019 накладено арешт на все майно боржника. Це обтяження зареєстровано в Реєстрі 25.03.2021.
На підставі виконавчого листа Вінницького міського суду, виданого 15.04.2014 з ОСОБА_1 стягується заборгованість у розмірі 5300 грн.
Постановою від 25.09.2019 виконавчі провадження № 59933788 та № 60141541 об`єднані у зведене виконавче провадження № 60151978.
Постановою від 22.01.2020 відкрито виконавче провадження № 61035775, у межах якого постановою державного виконавця від 22.01.2020 накладено арешт на все майно боржника (відомості до реєстру не внесені).
Постановою від 07.02.2023 виконавче провадження № 61035775 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 60151978.
Протоколом про результати земельних торгів LAP001-UA-20250407-12458 від 12.05.2025 позивача визнано переможцем земельних торгів по лоту № 60151978/8 - земельна ділянка загальною площею 4,3659 га з кадастровим номером 0524883300:04:001:0139, цільове призначення для товарного сільськогосподарського виробництва. 
18.06.2025 року між організатором земельних торгів та позивачем укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 431920301 від 18.06.2025 право власності на земельну ділянку зареєстровано за позивачем 18.06.2025.
Витягом з Державного реєстру речових прав від 18.06.2025 доведено, що право оренди на вказану земельну ділянку, власником якої є позивач зареєстровано за відповідачем 2. Це право зареєстроване на підставі договору оренди землі № 401-К-Х-В від 28.12.2014, укладеного з відповідачем 1, а також додаткових угод від 25.04.2019 та № 168 від 20.02.2023, строк оренди 22 роки, дата закінчення 28.12.2036.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості, постановами державного виконавця від 03.09.2019 у виконавчому провадженні № 59933788 (відомості внесені до реєстру 25.03.2021), від 20.10.2015 у виконавчому провадженні № 48938672 (відомості внесені до реєстру 17.11.2015) на вказану земельну ділянку накладено арешт.
Позиція суду та застосовані норми права
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Як встановлено з досліджених обставин відповідачі 1 та 2 уклали договір оренди земелі № 401-К-Х-В від 28.12.2014, відповідно до якого відповідач 1 передала в оренду належну їй земельну ділянку. Сторони цього правочину двічі укладали додаткові угоди до цього договору, зокрема 28.12.2014 та 20.03.2023 збільшуючи зокрема строк дії договору.
Додаткова угода № 168 від 20.03.2023 дійсно укладена відповідачами у період дії арешту накладеного постановами державного виконавця від 20.10.2015, 03.09.2019 та 22.01.2020 на майно відповідача 1, у тому числі і на цю земельну ділянку.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 (надалі – Закон № 1404), у редакції на час винесення постанов про арешт, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначений у Конституції України, цьому Законі, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404 виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Арешт майна боржника, відповідно до ст. 56 Закону № 1404, застосовується для забезпечення реального виконання рішення та накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин (ч. 2 ст. 56 Закону № 1404).
Згідно з абз. 7 п. 2 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) від 01.07.2004 № 1952-IV право оренди (суборенди) земельної ділянки відноситься до речових прав на нерухоме майно, похідних від права власності. 
За висновками Великої Палати Верховного Суду наведених у постанові від 18.03.2020 справа № 904/968/18, у п. 6.13, п. 6.14: «Аналіз наведених вище положень зазначених законів не дає підстав стверджувати, що майно боржника і речові права на це майно - це один об`єкт. Адже наведені вище положення статті 18 Закону № 1404-VIII наділяють виконавця правом накладати арешт на земельну ділянку як нерухоме майно, але не свідчать такою ж мірою про поширення цієї норми на арешт права оренди як речового права. Так само не вбачається однозначно й право виконавця накладати арешт на майнові (речові) права (тобто на право оренди) і з приписів статті 56 Закону № 1404-VIII, оскільки вона регулює питання арешту і вилучення тільки майна (коштів) боржника і не містить застереження, яке б дозволяло поширити цю норму на майнові (речові) права, як це зроблено, наприклад, у пункті 1 частини першої статті 10 Закону № 1404-VIII, де законодавець прирівнює майно і майнові права, на що вказує словосполучення «майно (майнові права) боржника».
Як видно з релевантної судової практики Верховного Суду виконавець не наділений правом накладення арешту на речові права, зокрема право оренди. 
У постановах державних виконавця про арешт від 03.09.2019, від 22.01.2020 зазначено формулювання про накладення арешту на все майно боржника і хоча й не конкретизовано на яке саме, однак з урахуванням витягів з Державного реєстру речових прав видно, що арешт накладений на земельну ділянку 0524883300:04:001:0139 площею 4,3659 га. У постановах про накладення арешту не зазначено про обмеження права власника користування цим майном. Відповідач 1 28.12.2014 як власник скористалася своїм правом розпорядження земельною ділянкою та передала її в оренду уклавши з відповідачем 2 відповідний договір, який неодноразово продовжувала, у тому числі у період дії арешту. Проте, такі дії відповідача 1 не вплинули на мету накладення арешту - забезпечення реального виконання рішення суду. Як видно з досліджених матеріалів державним виконавцем земельну ділянку відповідача 1 реалізовано 12.05.2025 на земельних торгах, і продовження дії оренди не перешкоджало цьому. 
Доказів того, що відповідач 1 у період арешту здійснювала дії щодо відчуження земельної ділянки чи зменшення її вартості, погіршення її властивостей, суду не надано.
Відтак, відповідач 1 укладаючи додаткові угоди, у тому числі і оскаржувану угоду, не порушила арешту накладеного державним виконавцем.
Окрім цього, позивачем не доведено порушення його прав відповідачами 1 та. 2. 
Так, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України).
Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».
Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (статті 1, 13 Закону України «Про оренду землі»).
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають не лише суб`єктивні права, але й обов`язки, які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися у разі: 1) розірвання договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірвання договору в судовому порядку; 3) відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором і законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що визначені у главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (його нікчемності або визнання його недійсним за рішенням суду) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Так, на момент проведення торгів позивач мав можливість ознайомитися з наявними обмеженнями у вигляді права оренди відповідача 2 на вказану земельну ділянку до 28.12.2036 року, оскільки така інформація була відображена у Державному реєстрі речових прав.
Також за змістом витягу з Реєстру №431921748, позивач з 18.06.2025 як власник цієї земельної ділянки є орендодавцем, а відповідач 2 - орендарем. 
Згідно з 1 ст. 148-1 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.
Відповідно до ч. 6 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» № 161-ХІV від 06.10.1998, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка передається в оренду для закладання та/або вирощування багаторічних насаджень (плодових, ягідних, горіхоплідних, винограду), не може містити положень про зміну його умов або припинення договору у зв`язку з переходом права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізацією юридичної особи.
Те, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди землі №401-К-Х-В від 28.12.2014 його сторони передбачили у цьому договорі.
Отже, на підставі ч. 1 ст. 148-1 ЗК України, ч. 6 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» з моменту набуття права власності на земельну ділянку до позивача перейшли права та обов`язки попереднього власника за чинним договором оренди №401-К-Х-В від 28.12.2014 та додаткових угод до нього. При цьому додаткова угода, яку позивач просить визнати недійсною була укладена задовго до набуття позивачем права власності на земельну ділянку. 
Отже, на даний час позивач є стороною договору оренди землі, а тому суд відхиляє доводи відповідачів про неможливість оскарження позивачем додаткової угоди від 20.02.2023.
За змістом частини першої та другої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Судом не встановлено порушень умов договору відповідачами 1 та 2, не встановлено порушень умов земельного законодавства, умов цивільного законодавства, що регулюють укладення та зміну договорів, а тому відсутні підстави для визнання недійсною додаткової угоди від 20.02.2023. У свою чергу позивач, на підставі ч. 1 ст. 651 ЦК України має право ініціювати внесення змін до договору оренди землі, у тому числі стосовно строку його дії, шляхом укладення додаткової угоди. 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.
Розподіл судових витрат
Питання щодо розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ст. 246 ЦПК України для чого слід призначити судове засідання. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76-81, 141, 142, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
У задоволенні цивільного позову ФГ "Б.І.М." до ОСОБА_1 (відповідач 1), ПАТ "Зернопродукт МХП" (відповідач 2) про визнання недійсною додаткової угоди № 168 від 20.02.2023 до договору оренди земельної ділянки №401-К-Х-В від 28.12.2014, - відмовити повністю.
Для вирішення питання про розподіл судових витрат у порядку ст. 246 ЦПК України призначити судове засідання на 16 год. 00 хв. 28.07.2026 в залі судових засідань Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області (м. Хмільник, вул. Столярчука, 4), в яке викликати учасників.
Представнику відповідача 2 протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду подати докази на підтвердження розміру витрат, які сплачені або мають бути сплачені у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку заява про розподіл судових витрат після ухвалення рішення залишається без розгляду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи: 
позивач: ФГ "Б.І.М.", код ЄДРПОУ 36905476, вул. Молодіжна, 3, с. Слобода-Кустовецька, Хмільницького району Вінницької області;
відповідач 1 : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;
відповідач 2: ПАТ "Зернопродукт МХП", код ЄДРПОУ 32547211, вул. Елеваторна, 1 м. Миронівка Обухівський район Київської області.
Повний текст рішення суду складено 23.07.2026.

Суддя Ігор ОЛІЙНИК