ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 липня 2026 року м. Житомир  
справа № 274/1218/26
категорія 102010000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі 
головуючого судді Горовенко А.В.,
розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Лятошинського Бориса, 5, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії,- 

встановив:
До Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області звернулась ОСОБА_1 із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить:
- зобов`язати відповідача розглянути її запит від 04.02.2026 та надати письмову інформацію, а саме: чи направлено відповідачем необхідні документи про смерть її сина ОСОБА_2 до Міністерства оборони України для вирішення питання про допомогу батькам загиблого військового, який виконував обов`язки по захисту Держави;
- зобов`язати надати копії документів, що знаходяться у ТЦК, в тому числі і контракт, довіреність та інші наявні в ТЦК документи, що стосуються її загиблого сина.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у зв`язку із загибеллю сина, який виконував обов`язок по захисту Батьківщини, 04.02.2026 звернулася із запитом на отримання інформації до ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак відповіді від вказаного органу не отримала.
Саме тому, повторно звернулася до відповідача із запитом про надання інформації, однак відповіді також не отримала, що стало підставою для звернення до суду за захистом її прав.
Згідно з ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27.02.2026 адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання відповідача розглянути запит від 04.02.2026 та зобов`язання надати копії документів, передано за підсудністю до Житомирського окружного адміністративного суду.
До Житомирського окружного адміністративного суду матеріали справи №274/1218/26 надійшли 26.03.2026.
За результатами автоматизованого розподілу судової справи головуючим суддею у справі визначено суддю Горовенко А.В.
Згідно з ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2026 року адміністративну справу №274/1218/26 прийнято до розгляду та залишено без руху позовну заяву із встановленням строку для усунення недоліків.
Ухвалою суду від 10 квітня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви відмовлено, та продовжено позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви, вказаних в ухвалі Житомирського окружного адміністративного суду від 01.04.2026, - 7 днів з дня вручення копії даної ухвали.
Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 29.04.2026 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначений в ухвалі про відкриття провадження, надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що щодо вимоги про розгляд запиту від 04.02.2026 та надання інформації про направлення документів до Міністерства оборони України було вжито всіх необхідних заходів у межах компетенції, та позивачу неодноразово надавалися роз`яснення щодо порядку формування та пересилання документів для виплати одноразової грошової допомоги (ОГД).
Також, щодо вимоги про надання копій документів (контракту, довіреності тощо), що стосуються загиблого сина позивача, вказує, що оригінали особових справ та контрактів військовослужбовців, які проходять службу, зберігаються безпосередньо у військових частинах за місцем проходження служби, а тому відповідач не є володільцем запитуваної інформації в частині оригіналів контрактів та довіреностей, які не передавалися на зберігання до центру у встановленому законом порядку.
Наголошує, що позивач був неодноразово поінформований (письмово та в усних консультаціях), що запитувані документи в РТЦК відсутні.
Зазначає, що відповідач діяв у межах повноважень, у спосіб та на підставі Конституції та законів України.
12 травня 2026 року від позивача, через систему "Електронний суд", надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (за вх. №34449/26), у якій, зокрема, зазначає, що відповідач посилається на неотримання відповіді від військової частини, проте за 9 місяців з моменту звернення позивача до відповідача із запитом, останній не надав доказів вжиття заходів посиленого реагування (запитів до вищого командування, ВСП або Міноборони).
Також вказує, що позивач неодноразово зверталася до відповідача із письмовими запитами та скаргами, однак у відповідь на ці звернення відповідач виявляв формалізм, що, на думку позивача, підтверджує його усвідомлену бездіяльність протягом понад 270 днів, та є прямим порушенням «розумних строків» адміністративної процедури та права позивача на соціальний захист.
Вважає, що у відповідях на звернення відповідач лише формально посилався на відсутність інформації від військової частини, не вживаючи при цьому жодних дієвих заходів щодо витребування документів у судовому або адміністративному порядку через вище командування.
Ухвалою суду від 08.07.2026 відмовлено у задоволенні клопотання ІНФОРМАЦІЯ_1 про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору в адміністративній справі №274/1218/26.
Відповідно до ухвали суду від 08.07.2026 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд у судовому засіданні з викликом сторін адміністративної справи за її позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії відмовлено.
Згідно з положеннями ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.
Судом встановлено, що 04 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_1 із повторним запитом на отримання інформації, у якому просила:
1) надати письмову інформацію чи направило Бердичівське ТЦК необхідні документи про смерть її сина ОСОБА_2 до Міністерства оборони України для вирішення питання про допомогу батькам військового, який виконував обов`язки по захисту Держави;
2) надати копії документів, що знаходяться у ТЦК, в тому числі і контракт, довіреність та інші наявні в ТЦК документи, що стосуються загиблого сина.
Позивач звернулась до суду з позовом, вважаючи свої права порушеними бездіяльністю відповідача щодо ненадання відповіді на запит про надання інформації.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ст.34 Конституції України).
У Рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 №2-рп/2012, даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, Конституційний Суд України зазначив, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).
У абзаці третьому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01.06.2016 №2-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.
Конституційний Суд України визначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12.07.2019 №5-р(I)/2019).
У Рішенні Першого сенату Конституційного Суду України від 22.01.2020 №1-р(I)/2020 Конституційний Суд України наголосив, що право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини даного Рішення).
Відповідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" (далі - Закон №2657-XII) від 02 жовтня 1992 року №2657-XII інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Частинами 1, 2 статті 7 вказаного Закону встановлено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес врегульовано Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939-VI).
Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації визначені статтею 3 Закону № 2939-VI, відповідно до якої право на доступ до публічної інформації гарантується:
1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;
2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;
3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;
4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;
5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;
6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак (стаття 4 Закону №2939-VI).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI одним із способів забезпечення доступу до інформації є надання інформації за запитами на інформацію.
Згідно зі ст. 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
Розпорядниками інформації для цілей цього Закону відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону №2939-VI усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Обов`язки розпорядників інформації визначені частиною першою статті 14 Закону №2939-VI, відповідно до якої вони зобов`язані: оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; вести облік запитів на інформацію; визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Строк розгляду запитів на інформацію встановленій статтею 20 Закону №2939-VI і, за загальним правилом, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (частина перша цієї статті).
Як свідчать матеріали справи, позивач 04 лютого 2026 року звернулася до відповідача із повторним запитом на отримання інформації.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що щодо вимоги про розгляд запиту від 04.02.2026 та надання інформації про направлення документів до Міністерства оборони України було вжито всіх необхідних заходів у межах компетенції, та позивачу неодноразово надавалися роз`яснення щодо порядку формування та пересилання документів для виплати одноразової грошової допомоги (ОГД).
До відзиву відповідач долучив лист від 11.02.2026 №1963/1040 у якому на запит ОСОБА_1 повідомляє, що запитувані документи в ІНФОРМАЦІЯ_2 - відсутні, а саме: копії контракту, копія довіреності.
Також вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_3 періодично надсилає запити до командування військової частини НОМЕР_1 стосовно надання документів для належного оформлення відповідних пільг, соціальних виплат, для виплати одноразової грошової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, батькам померлого сержанта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Зазначено, що станом на 10.02.2026 в ІНФОРМАЦІЯ_2 відсутні документи з військової частини НОМЕР_1 :
- висновок судово-медичної експертизи;
- постанова про відкриття та закриття кримінального провадження:
- протокол ВЛК.
Зокрема, відповідач у відзиві вказує, що оригінали особових справ та контрактів військовослужбовців, які проходять службу, зберігаються безпосередньо у військових частинах за місцем проходження служби, та ІНФОРМАЦІЯ_5 не є володільцем запитуваної інформації в частині оригіналів контрактів та довіреностей, які не передавалися на зберігання до центру у встановленому законом порядку, про що позивач був неодноразово поінформований письмово та в усних консультаціях.
Саме тому відповідач вважає, що виконав свій обов`язок, повідомивши позивача про відсутність документів шляхом направлення листа від 11.02.2026 №1963/1040, що підтверджується квитанцією АТ "Укрпошта" від 21.02.2026 №215600426655 про направлення поштового відправлення та витягом про відстеження поштового відправлення від 06.05.2026. 
Водночас, у відповіді на відзив позивач зазначає, що інформування не є виконанням - направлення листа чи запиту не є виконанням обов`язків, а факт написання листа не звільняє ТЦК від обов`язку продовжувати розшук документів.
Вказує, що неодноразово зверталася до відповідача із письмовими запитами та скаргами, однак у відповідь на ці звернення відповідач виявляв формалізм, а саме формально посилався на відсутність інформації від військової частини, не вживаючи при цьому жодних дієвих заходів щодо витребування документів у судовому або адміністративному порядку через вище командування.
Отже, позивач не заперечує того факту, що на її запит від 04.02.2026 відповідач надав відповідь у листі від 11.02.2026, тобто здійснив розгляд запиту про надання інформації.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що підстави для зобов`язання відповідача розглянути запит позивача від 04.02.2026 з наданням письмової інформації, а також підстави для зобов`язання відповідача надати копії документів, що знаходяться у ТЦК, в тому числі і контракт, довіреність та інші наявні в ТЦК документи, що стосуються її загиблого сина, відсутні, оскільки відповідач надав відповідь на такий запит.
Разом з тим, варто зазначити, що позивач фактично не погоджується з бездіяльністю відповідача в частині не направлення ІНФОРМАЦІЯ_6 заяви та документів ОСОБА_1 , матері загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 до Міністерства оборони України для вирішення питання про допомогу батькам загиблого військового, який виконував обов`язки по захисту Держави.
Позивач у відповіді на відзив посилається на Порядок і умови призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану, затверджений Наказом Міністерства оборони України 25 січня 2023 року № 45, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30 січня 2023 року за № 176/39232 (далі - Порядок №45), які визначають завдання органів військового управління, військових частин, установ, військових навчальних закладів щодо оформлення документів для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 (далі - ОГД), алгоритм її призначення та виплати, перелік необхідних документів.
Так, алгоритм опрацювання документів, які подаються для призначення та виплати ОГД визначено в пунктах 4.1., 4.2, 4.3 розділу IV Порядку №45, якими передбачено, що члени сім`ї звертаються до районного (міського) ТЦК СП незалежно від місця реєстрації та подають документи, зазначені в додатку 2. Районний (міський) ТЦКСП приймає від заявника (незалежно від місця його реєстрації) документи, завіряє копії цих документів, не пізніше 7 робочих днів після надходження всіх документів (додаток 5) надсилає їх обласному (Київському міському) ТЦКСП за підпорядкуванням. Обласний (Київський міський) ТЦКСП перевіряє отримані документи, визначає осіб, які документально підтвердили своє право на одержання ОГД, складає висновок (додаток 4) та доповіді (додаток 3), які разом з іншими документами, зазначеними в додатку 6, надсилаються до Департаменту соціального забезпечення (через Управління соціальної підтримки).
Позивач зокрема посилається на п. 4.2 Порядку №45 відповідно до якого, у разі відсутності документів, які підтверджують загибель військовослужбовця (смерть померлого внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого під час захисту Батьківщини у період дії воєнного стану, що настала не пізніше, ніж через один рік після такого поранення (контузії, травми, каліцтва)), та виплату йому винагороди, передбаченої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», районний (міський) ТЦКСП здійснює розшук відсутніх документів шляхом направлення запитів до військової частини (лікувального закладу), обласного (Київського міського) ТЦКСП, підрозділу персоналу ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Позивач вважає, що відповідач зобов`язаний був задіяти механізми відомчого контролю (звернення до ВСП, Командування відповідного роду військ або Міноборони), а не займати пасивну очікувальну позицію.
Підпунктом 1 пункту 3.1 розділу 3 Порядку №45 передбачено, що районний (міський) ТЦКСП: є органом, уповноваженим приймати документи (додаток 2) від осіб, які можуть звернутися за ОГД, оформлювати документи для її призначення та виплати. 
Суд звертає увагу, що Порядок №45 не містять положень, за змістом яких районні територіальні центри комплектування мали б повноваження на повернення заявникам документів на доопрацювання, неприйняття таких документів або залишення заяви без реалізації - у разі коли документи подано не в повному обсязі.
Відповідач не здійснює розгляд документів щодо виплати грошової допомоги та не має законного підґрунтя замінювати собою орган, якому надано право вирішувати питання про виплату одноразової грошової допомоги.
Зважаючи на те, що позивач не погоджується із обставинами, які не є предметом дослідження при розгляді даної справи і щодо яких не заявлені позовні вимоги, то суд дійшов висновку, що вирішення порушених питань можливе у спосіб ухвалення рішення суду за наслідком розгляду вимог у порядку нового позовного провадження.
Враховуючи викладене, суд повідомляє, що позивач не позбавлений права на звернення до суду з новим позовом щодо оскарження бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не направлення заяви та документів ОСОБА_1 , матері загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 належному суб`єкту прийняття відповідного рішення - до обласного ТЦКСП за підпорядкуванням.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що дії відповідача у спірних правовідносинах вчинено у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд зазначає, що решта доводів та тверджень учасників справи, у контексті наведених правових вимог, не впливають на висновки суду за наслідком розгляду даної справи.
Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.5 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати з відповідача не стягуються.
Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про зобов`язання вчинити дії, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено в повному обсязі 08 липня 2026 року.

Суддя А.В. Горовенко