П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/36591/25	

Перша інстанція: суддя Харченко Ю.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду
у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.
суддів – Бойка А.В., Тарновецького І.І.,
за часті секретаря – Жигайлової О.Е.
за участі представника апелянта – Ращенка Є.М., Міняйла О.М.,
за участі представника позивача – Маракушева І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного Управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 травня 2026 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Одеській області, про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного Управління Національної поліції в Одеській області (далі – відповідач, ГУ НП в Одеській області), в якому просить:
- визнати протиправним рішення ГУ НП в Одеській області щодо незадоволення рапорту старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Одеській області Матвієнка П.П. від 25.06.2025;
- зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення зі служби в поліції старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», за його рапортом від 25.06.2025. 
В обґрунтування позову зазначає, що подав рапорт про звільнення зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 30.09.2025. При цьому, як зауважує позивач, на час подачі рапорту він досяг віку, який надає право на пенсійне забезпечення за вислугу років, що є додатковою обставиною на підтвердження правомірності вимог про звільнення.
Як пояснює позивач, у відповідь на його рапорт ГУ НП в Одеській області повідомило, що він не може бути задоволений з огляну на те, що Наказом ГУ НП в Одеській області від 27.08.2025 №1470 дек ОСОБА_1 відряджений у підпорядкування командиру ЗБП «Воля» до складу сил та засобів бойових (спеціальних) завдань у частині несення служби на блокпостах, контрольних постах, бойових позиціях у межах операційних зон угрупувань військ (Сил оборони держави) в контрольних прикордонних районах, які межують в українсько-білоруською ділянкою державного кордону. Також відповідач повідомив, що питання щодо звільнення буде вирішено після повернення його до постійного місця несення служби. 
На переконання позивача, відповідач протиправно не задовольнив його рапорт про звільнення, а в листах № 198904-2025 від 29.09.2025 та № 216014-2025 від 13.10.2025 не навів жодного посилання на нормативно-правовий акт, що дозволяв би обмежити гарантоване законом його право на звільнення, що прямо свідчить про безпідставність і незаконність спірного рішення, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування. 

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 травня 2026 року позов ОСОБА_1 - задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Одеській області щодо не прийняття рішення про звільнення зі служби старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Одеській області Матвієнка П.П. на підставі рапорту від 25.06.2025.
Зобов`язано ГУ НП в Одеській області прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію».
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ НП в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ГУНП в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування своєї позиції апелянт зазначає, що під час прийняття рішення суд першої інстанції не врахував, що відповідно до приписів підпункту «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР №114 від 29.07.1991 (далі - Положення №114) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. 
Апелянт звертає увагу на те, що рапорт позивача не містить жодних посилань на поважні причини звільнення, а лише посилання на пункт 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) та бажаною датою звільнення. З огляду на викладене, на переконання апелянта, рапорт без зазначення поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, не може бути підставою для звільнення зі служби за власним бажанням.
Також апелянт зазначає, що на підставі наказу від 27.08.2025 №1470 дск позивач відкомандирований в підпорядкування командиру ЗБП «Воля» до складу сил та засобів бойових (спеціальних) (ЗСУ) та наразі проходить службу там. Тобто, як зазначає апелянт, звільнення позивача можливе лише після повернення його у підпорядкування ГУНП в Одеській області, адже на час розгляду поданого рапорту та прийняття рішення про відмову в його задоволенні, у ГУНП в Одеській області фактично відсутні повноваження вирішувати питання щодо звільнення позивача зі служби.
ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, які ідентичні доводам викладеним у позовній заяві, та які узгоджуються із висновками суду першої інстанції зазначає про безпідставність поданої скарги. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а рішення суду залишити без змін.
24.06.2026 ГУНП в Одеській області подало до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення, в яких просить врахувати, що наказом від 27.11.2025 №1546 о/с ОСОБА_1 звільнений зі служби за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» в зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України. 
На переконання апелянта, з урахуванням приписів частини 2 та 3 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки спірні правовідносини вичерпали свою дію з дня звільнення його зі служби в поліції у вигляді реалізації дисциплінарного стягнення.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з липня 2001 року по теперішній час ОСОБА_1 проходить службу в органах Національної поліції України та наразі обіймає посаду старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Одеській області, має спеціальне звання підполковник поліції. 
Згідно Довідки № 145647-2025 від 13.10.2025 станом на 09.10.2025 загальна вислуга років старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 становить 29 років 10 місяців 02 дні.
25.06.2025 ОСОБА_1 поданий рапорт про звільнення зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 30.09.2025. При цьому, на час подання рапорту ОСОБА_1 досяг віку, який надає право на пенсійне забезпечення за вислугу років.
Наказом ГУ НП в Одеській області від 27.08.2025 № 1470 дск ОСОБА_1  відряджений у підпорядкування командиру ЗБП «Воля» до складу сил та засобів 21 армійського корпусу Сухопутних військ ЗСУ, залученого для виконання бойових (спеціальних) завдань у частині несення служби на блокпостах, контрольних постах, бойових позиціях у межах операційних зон угруповань військ (Сил оборони держави) в контрольних прикордонних районах, які межують з українсько-білоруською ділянкою державного кордону.
Листом від 29.09.2025 за №198904-2025 ГУНП в Одеській області повідомило про розгляд рапорту ОСОБА_1 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, в якій зазначено, що вказаний рапорт не може бути задоволений, оскільки Наказом ГУНП в Одеській області від 27.08.2025 №1470дек ОСОБА_1 відряджений у підпорядкування командиру ЗБП «Воля» до складу сил та засобів бойових (спеціальних) завдань у частині несення служби на блокпостах, контрольних постах, бойових позиціях у межах операційних зон угрупувань військ (Сил оборони держави) в контрольних прикордонних районах, які межують в українсько-білоруською ділянкою державного кордону, питання щодо звільнення ОСОБА_1 буде вирішено після повернення його до постійного місця несення служби.
Вважаючи протиправною відмову ГУНП в Одеській щодо незадоволення рапорту від 25.06.2025, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що доводи ГУНП в Одеській області щодо обмеження прав позивача на звільнення в умовах воєнного стану з підстав необґрунтованості рапорту не відповідають вимогам Закону України «Про Національну поліцію», який не містить будь-яких особливостей чи виключень у питанні підстав для звільнення зі служби поліцейських, в тому числі тих які проходять службу в поліції особливого призначення, а тому вважав, що наявні підстави для задоволення позову.
Суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача у спірному випадку є зобов`язання ГУНП в Одеській області прийняти рішення про звільнення останнього зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Спірним питанням в межах даного спору є правомірність рішення ГУ НП в Одеській області щодо незадоволення рапорту про звільнення зі служби в органах поліції та наявність правових підстав для зобов`язання відповідача прийняти наказ про звільнення. 
Оцінюючи обґрунтованість доводів апеляційної скарги про правомірність дій, колегія суддів керується наступним.
Частина друга статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України від 02.05.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі і вище – Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до статті 2 Закону №580-VIII завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Стаття 3 Закону №580-VIII визначає, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною 1 статті 48 Закону № 580-VIII призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 59 Закон №580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частина 1 статті 60 Закону № 580-VIII встановлює, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Стаття 77 Закону №580-VIII визначає порядок та перелік підстав для звільнення зі служби в поліції. 
Так, за змістом пункту 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.
Відповідно до частин 2 та 3 статті 77 Закону №580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Пункт 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII передбачає, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Отже, служба в органах поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII.
Згідно матеріалів справи, апелянт мотивуючи правомірність своїх дій, посилається на приписи підпункту «ж» пункту 64 Положення №114, згідно якого особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас за власним бажанням - за наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. 
Так, Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 затверджене Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення № 114), яке визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.
Відповідно до пункту 10 Розділу II «Права, обов`язки і відповідальність» Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.
Порядок звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу (з постановкою на військовий облік) передбачає пункт 64 Положення №114. 
Зокрема, відповідно до підпункту «ж» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Заперечуючи висновки суду першої інстанції щодо задоволення заявленого ОСОБА_1 позову із посиланням судом на норми Закону №580-VIII, які не містять застережень щодо обов`язковості зазначення у рапорті про звільнення поважних причин, апелянт зазначає, що Положення №114 є спеціальним актом законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. 
Відповідаючи на цей довід колегія суддів вважає необхідним зазначити, що з приводу застосування нормативно - правових актів у випадку суперечності їх положень у судовій практиці існує стала та послідовна позиція, відповідно до якої у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. 
Так, відповідно до статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Варто зазначити, що юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України
Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17.10.2002 №17-рп (щодо повноважень Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.
Окрім цього, ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин.
Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України
Слід також зазначити, що відповідно до частини 3 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. 
Колегія суддів звертає увагу також на те, що Положення №114, яке, як наголошує апелянт, є спеціальним актом законодавства, визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, прийнято до проведення реформи в органах поліції, і не приведено у відповідність, як того вимагає законодавство, а Закон №580-VIII має вищу юридичну силу відносно указаного апелянтом Положення №114. 
З огляду на наведене вище, слід констатувати, що такі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не підтверджують правомірність оскаржуваних дій ГУ НП в Одеській області. 
Стосовно посилання апелянта на те, що Наказом ГУ НП в Одеській області від 27.08.2025 № 1470 дск ОСОБА_1 відряджений у підпорядкування командиру ЗБП «Воля» до складу сил та засобів 21 армійського корпусу Сухопутних військ ЗСУ, у зв`язку з чим, як вважає апелянт, фактично не мало повноважень вирішувати питання про звільнення позивача зі служби, то на думку колегії суддів суд першої інстанції обґрунтовано оцінив такі посилання суб`єкта владних повноважень критично, оскільки вказаний наказ прийнятий вже після подання рапорту про звільнення, що жодним чином не підтверджує правомірність дій відповідача. Тобто, наведене свідчать про те, що з боку відповідача наявна протиправна бездіяльність щодо не прийняття рішення про звільнення позивача за поданим рапортом.
Безпідставним також є посилання апелянта на позицію Верховного Суду, наведену в постанові від 25.05.2023 у справі № 620/3663/19, оскільки у цій справі касаційний суд скасував висновки судів попередніх інстанції щодо необхідності дотримання вимог частини першої статті 32 КЗпП України при вирішенні питання про переміщення поліцейського в іншу місцевість, та указав що норми КЗпП до спірних правовідносин не застосовуються, тобто висновок викладений за інших спірних правовідносин, а тому наведені висновки не є релевантними до спору, що є предметом апеляційного перегляду.
Окрім цього, у додаткових поясненнях апелянт посилається на те, що наказом від 27.11.2025 №1546 о/с ОСОБА_1 звільнений зі служби за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» в зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України, у зв`язку з чим вважає, що спірні правовідносини вичерпали свою дію з дня звільнення позивача зі служби. 
Колегія суддів не приймає такі зауваження апелянта, оскільки наказ ГУНП в Одеській області про звільнення зі служби від 27.11.2025 № 1546 о/с ОСОБА_1 оскаржений у судовому порядку(справа № 420/41301/25), що не заперечується сторонами, але станом на час апеляційного перегляду та прийняття рішення судом першої інстанції, рішення у цій справі не прийняте, тобто правовідносини не стали стабільними.
Більш того, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції та надає оцінку обставинам, що виникли у період спірних правовідносин між сторонами.
Резюмуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, а тому підстави для скасування правильного по суті рішення відсутні.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять аргументів, яким би не була надана правова оцінка судом першої інстанції. 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» суд зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Колегія суддів вважає, що надала відповідь на ключові доводи апеляційної скарги та не вбачає підстав для її задоволення.
Згідно з пунктом першим частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. 
Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що підстави для скасування судового рішення та задоволення скарги відсутні.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного Управління Національної поліції в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 травня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України

Повний текст судового рішення виготовлений 07.07.2026

Головуюча суддя О. А. Шевчук 

суддя А. В. Бойко

суддя І. І. Тарновецький