Справа № 420/13250/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Скупінської О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонному загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії
В С Т А Н О В И В :
До Одеського окружного адміністративного суду 08.05.2026 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонному загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ), в якій позивач просить суд:
1. Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону ( АДРЕСА_1 ) (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо невиплати середнього ОСОБА_1 за несвоєчасний розрахунок індексації грошового забезпечення при звільненні з 14.05.2024р. по день фактичної виплати 21.04.2026р., не більш як за шість місяців, відповідно до постанови КМУ № 100 від 08.02.1995р;
2. Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін ( АДРЕСА_1 ) (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок грошового забезпечення при звільненні з 14.05.2024р. по день фактичної виплати 21.04.2026р. не більш як за шість місяців, відповідно до постанови КМУ № 100 від 08.02.1995р., у сумі 155 277,9 грн. , із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;
3. Визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону ( АДРЕСА_1 ) (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо утримання податку на доходи фізичних осіб з платежів ОСОБА_1 при виконанні додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня2026р. по справі № №420/25763/24;
4. Стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону ( АДРЕСА_1 ) (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 утриманий податок на доходи фізичних осіб у сумі 35 400,20грн. з платежів, здійснених при виконанні додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026р. по справі № №420/25763/24;
5. Визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону ( АДРЕСА_1 ) (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо надмірно утриманого військового збору з платежів ОСОБА_1 здійснених при виконанні додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня2026р. по справі № №420/25763/24;
6. Стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону ( АДРЕСА_1 ) (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 надмірно утриманий військовий збір в розмірі 3,5%, у загальній сумі 16 171,42грн. з платежів, здійснених при виконанні додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026р. по справі № №420/25763/24.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України з 29.10.2012. Згідно витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 14.05.2024р. №404-ОС, звільненого наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 357-ОС від 29 квітня 2024 року в запас Збройних сил України, за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 13 травня 2024 року. НОМЕР_1 прикордонним загоном ( АДРЕСА_1 ) (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України не в повному обсязі нараховувалась та виплачувалась позивачу грошове забезпечення. 
21 квітня 2026 року НОМЕР_1 прикордонним загоном ( АДРЕСА_1 ) (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України на виконання додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року по справі № №420/25763/24 нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошове забезпечення в розмірі 15 489,64 грн та 397 072,90 грн, що підтверджується повідомленням про надходження коштів на банківський рахунок. З метою отримання інформації про виконання додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.01.2026 по справі № №420/25763/24 представник позивача звернувся з адвокатським запитом вих. № 185 від 23.04.2026 щодо надання інформації та документів.
Згідно відповіді НОМЕР_1 прикордонного загону ( АДРЕСА_1 ) (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України №09.1.1/4955-26-Вих від 27.04.2026 при здійсненні виплати на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026р. по справі № 420/25763/24 НОМЕР_1 прикордонним загоном ( АДРЕСА_1 ) (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України утримано військовий збір в розмірі 5% замість належного 1,5% та не компенсовано податок на доходи фізичних осіб при виплаті компенсації втрати частини доходів за період з 01.12.2015 по 13.05.2024 в сумі 35 400,20 грн. 05 травня 2026 року НОМЕР_1 прикордонним загоном ( АДРЕСА_1 ) (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України надано відповідь №09.1.1/В-215/229 від 05.05.2026, згідно якої повідомлено, що компенсація втрати частини доходів за весь час затримки виплати грошового забезпечення не входить до структури грошового забезпечення, не є виплатою за виконання службових обов`язків та має компенсаційний характер, що є підставою його не виплати.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним судом.
Ухвалою судді від 11.05.2026 постановлено прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрити провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Суд зазначає, що копія ухвали від 11.05.2026 була надіслана до електронного кабінету НОМЕР_1 прикордонному загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ). 
Однак, ні у визначений судом строк, ні станом на дату вирішення даної адміністративної справи відзиву на позовну заяву чи обґрунтованого клопотання про продовження строку для його подання до суду не надано.
Частиною 4 статті 159 КАС України визначено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
З урахуванням вищевикладеного, суд кваліфікує неподання відповідачем як суб`єктом владних повноважень відзиву на позовну заяву як визнання позову.
Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч.13 ст.171 КАС України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.
Ухвалою суду від 31.08.2026 постановлено позовну заяву залишити без руху, встановивши 5-денний строк для усунення недоліків, шляхом надання до суду документу про додаткову сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі 1064,96 грн.
02.09.2026 від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Веліксар А.В. надійшла заява (вх. №ЕС/101025/26) про долучення квитанції №8642-2422-1745-1273 від 01.09.2026 про сплату судового збору у розмірі 1064,96 грн.
Ухвалою суду від 08.09.2026 постановлено продовжити розгляд справи.
Інших заяв по суті станом на момент розгляду справи до суду не надходило.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.
ОСОБА_1 , у період з 29.10.2012 проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ), яка перебуває на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_3 , що не заперечується відповідачем.
Витягом із наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про особовий склад №404-ОС від 14 травня 2024 року на підставі якого ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 року по справі №420/25763/24 вирішено зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.12.2022 та з 01.01.2024 по 13.05.2024 , виходячи з щомісячної фіксованої величини 4463,15 грн. відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Додатковим рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року по справі №420/25763/24 зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України 
- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008р., із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44; 
- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 29.01.2020 по 19.05.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 01.01.2020 , 01.01.2021 , 01.01.2022 , 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08.2017, провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44; 
- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за все належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, та за цінами предметів речового майна, визначеними станом на 01 січня 2024 року наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 22.12.2023 №1130-АГ «Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації», з відрахуванням раніше проведених виплат та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 13.05.2024, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, починаючи з 01.12.2015 до дати фактичної виплати нарахованої суми грошового забезпечення.
На підтвердження виконання рішення, позивачем долучено скриншот з додатку від 21.04.2026 про перерахунок грошових коштів у сумі 15489,64 грн на картковий рахунок НОМЕР_5 ; Коментар: 1002030; 2800; Утрим. По ріш.Одеського окруж. адмін. Суду (дод.) від 27.01.26; по справі. №°420/25763/24, ОСОБА_1 (пер.грош.комп.за неотрим.реч.майно.);
та скриншот з додатку від 21.04.2026 про перерахунок грошових коштів у сумі 397072,90 грн на картковий рахунок НОМЕР_5 ; Коментар: 1002030; 2800; Утрим. по
ріш.Одеського окруж. адмін. суду (дод.) від 27.01.26; по справі. №420/25763, ОСОБА_1 (01.12.15-13.05.24 перерах. г/з.).
Згідно довідки наданої до суду: 
- Перерахунок індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. становить 50 624,35 грн, з яких: ПДФО: 9 112,38 грн; B3: 2 531,22 грн; 
- Перерахунок грошового забезпечення за період з 29.01.2020 р. по 19.05.2023 р. становить 207 995,33 грн, з яких: ПДФО: 37 439,16 грн; B3: 10 399,76 грн;
- Компенсація втрати частини доходів за період з 01.12.2015р. по 13.05.2024p. становить 196 667,79 грн, з яких: ПДФО: 35 400,20 грн; B3: 9 833,39 грн;
- Перерахунок грош. комп. за не отримане речове майно, становить 16 357,52 грн, з яких: ПДФО: 2 944,36 грн; B3 5%: - 817,88 грн.
На думку позивача, вбачається протиправні дії відповідача щодо несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем не в день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової частини без компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення та стягнення ПДФО.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення визначає закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Разом з тим, цим Законом не передбачена відповідальність за порушення строків розрахунку при звільненні.
Водночас така відповідальність врегульована Кодексом законів про працю України.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Тому, до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у по справі №813/356/16.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України (чинної на момент виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України, в редакції на дату звільнення позивача з військової служби, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Отже, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Водночас, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
У цьому випадку факт вирішення спору не може вважатись фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.
Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.
Постановою суду від 27.07.2023 у справі №560/11025/22 встановлене право позивача при звільненні з військової служби на отримання грошового забезпечення.
Після виконання зазначеного рішення відповідач не звільняється від встановленої статтею 117 КЗпП України відповідальності у виді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період невиплати належних позивачу при звільненні сум.
Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 КЗпП України.
Невиплата позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі статті 116 КЗпП України роботодавець повинен виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.
Позивача виключено з списків НОМЕР_1 прикордонного загону ДПСУ від 14.05.2024, що не заперечується відповідачем у справі.
Тому відлік строку затримки щодо виплати позивачу заробітної плати розпочинається з 15.05.2024, з дня наступного за днем, у який позивачу не виплачене в повному обсязі грошове забезпечення.
Вирішуючи зазначений спір, суд враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладена в новій редакції стаття 117 КЗпП України. Цією нормою в редакції з 19.07.2022 передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
У постанові від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22 Верховний Суд зазначив, що стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього. Період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, з 19.07.2022 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22.
Відтак, за період з 14.05.2024 по 21.04.2026 регулюється – статтею 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ з 19.07.2022 з застосуванням обмеження виплати шістьма місяцями.
З урахуванням приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ починаючи з 19.07.2022 позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, який відбувся 21.04.2026, лише в межах шести місяців - з 15.05.2024 по 14.11.2024.
Вирішуючи позовні вимоги щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за період з 15.05.2024 по 14.11.2024, суд враховує таке.
Згідно довідки №76 від 27.04.2026 про грошове забезпечення за остання два місяці перед звільненням за березень 2024 року становить 25600,00 грн та за квітень 2024 року становить 25600,00 грн.
Загальний розмір виплаченого грошового забезпечення склав – 51200,00 грн (25600,00 + 25600,00). Сукупна кількість календарних днів за цей період – 61 календарний день. 
Таким чином, середній заробіток позивача складає 839,34 грн (51200,00 грн / 61 день).
Затримка розрахунку при звільненні за період з 15.05.2024 по 14.11.2024 становить – 184 календарних дні (6 місяців).
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.05.2024 по 14.11.2024 складає 154 438,56 грн (839,34 грн х 184 календарних дні).
З зазначених сум роботодавець утримує податок з доходів та інші обов`язкові платежів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 (№ в ЄДРСР 131035280) зробила наступний висновок: 
«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (№ в ЄДРСР 87952206) (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.»
У постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Суд дійшов до висновку, що сума за час затримки розрахунку позивачу 154 438,56 грн не порушує принципу співмірності.
Щодо вимоги здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає таке.
Порядком КМУ №44 передбачена щомісячна грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.
Згідно з абз.1 п.2 Порядку КМУ №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Відповідно до п.4 Порядку КМУ №44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
З аналізу наведених норм слідує, що виплата грошової компенсації сум податку, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців має бути здійснена одночасно з виплатою їм такого грошового забезпечення.
Суд наголошує, що середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби та компенсація втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення є спеціальними видами відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника і не входять до складу грошового забезпечення.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 по справі № 910/4518/16, виклала правову позицію, згідно з якою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Оскільки виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з служби та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення не входять до складу грошового забезпечення, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку КМУ №44.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 19 травня 2022 року по справі № 520/11620/2020.
Щодо компенсації податку на доходи фізичних осіб, суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 168.5 статті 168 ПК України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Приписами Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 (далі – Порядок №44), визначені умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями.
Відповідно до пункту 2 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Пунктом 3 Порядку №44 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
Пункти 4 та 5 Порядку №44 визначають, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Так, 21.04.2026 відповідачем виплачено позивачу перераховане грошове забезпечення в сумі 397072,90 грн (всього нараховано за компенсація втрати частини доходів за період з 01.12.2015 по 13.05.2024 у сумі 196667,79 грн, утримано ПДФО в сумі 35400,20грн, зокрема) на виконання додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.01.2026 у справі №420/25763/24.
Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що відповідач всупереч вказаним вимогам Порядку №44 при нарахуванні та виплаті вказаного грошового забезпечення не нарахував та не виплатив позивачу грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, що була утримана з вказаної суми грошового забезпечення.
Таким чином, порушене право позивача в цій частині позовних вимог підлягає судовому захисту та поновленню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому рівноцінну грошову компенсацію податку на доходи фізичних осіб, утриманого із грошового забезпечення нарахованого за час служби до дня виключення зі списків особового складу на виконання додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.01.2026 у справі №420/25763/24.
Щодо позовної вимоги про утримання військового збору у розмірі 5% з суми, виплаченого грошового забезпечення на виконання додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.01.2026 у справі №420/25763/24, суд зазначає наступне.
Згідно з пунктом 16-1 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Відповідно до підпункту 1 підпункту 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ платниками збору є, зокрема особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу, тобто фізичні особи - резиденти, які отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи (підпункт 162.1.1. п.162.1 ст.162 ПКУ).
Відповідно до пп.1 пп.1.2 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ об`єктом оподаткування збором є для платників, зазначених у підпункті 1 підпункту 1.1 цього пункту, - доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу - загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (пп.163.1.1 п. 163.1 ПКУ).
Згідно з пп.164.2.1 п.164.2 ст.164 ПКУ до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
Ставка військового збору становить, зокрема для платників, зазначених у підпункті 1 підпункту 1.1 цього пункту, - 5 відсотків від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1 підпункту 1.2 цього пункту, крім доходів, які оподатковуються за ставкою, визначеною пп.4 цього підпункту (підпункт 1 підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України).
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у період дії воєнного стану» №4015-IX від 10.10.2024 (набрав чинності 01.12.2024) збільшено ставку військового збору з 1,5 % до 5% від оподатковуваного доходу фізичних осіб.
При цьому, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні» № 4113-IX від 04.12.2024 уточнений перелік доходів військовослужбовців, до яких застосовується ставка військового збору у розмірі 1,5 відсотка.
Відповідно до пп. 4 пп. 1.3 п.16-1 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України зазначена ставка військового збору застосовується до доходу, одержаного у вигляді грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, які здійснюються відповідно до законодавства України (за винятком доходів, які звільняються від оподаткування військовим збором відповідно до підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення Кодексу), зокрема, військовослужбовцями та працівниками Збройних Сил України.
Згідно з п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №4113 від 04.12.2024 зміни до пунктів 16-1 і 25 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України застосовуються з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у період дії воєнного стану» від 10 жовтня 2024 року № 4015-IX.
З огляду на те, що Закон України №4015-IX від 10.10.2024 набрав чинності 01.12.2024, то зміни до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України внесені Законом України №4113-IX від 04.12.2024 щодо ставки військового збору у розмірі 1,5 відсотка застосовуються з 01.12.2024.
Судом встановлено, що на виконання додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.01.2026 у справі №420/25763/24 відповідач перерахував та виплатив позивачу грошове забезпечення з утриманням з нарахованого доходу військового збору за ставкою 5% у сумі 22767,37 грн та в сумі 817,88 грн.
Однак, до такого доходу позивача, в силу положень Податкового кодексу України, має застосовуватись ставка військового збору у розмірі 1,5 відсотка.
За таких обставин, дії відповідача щодо утримання військового збору у розмірі 5% з суми, виплаченого грошового забезпечення, є протиправними.
Крім того, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10.10.2024 року №4015-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у період дії воєнного стану» встановлено, що доходи платників військового збору - осіб, визначених пунктом 162.1 статті 162 Податкового кодексу України, нараховані за наслідками податкових періодів до набрання чинності цим Законом, оподатковуються за ставкою військового збору, що діяла до набрання чинності цим Законом, незалежно від дати їх фактичної виплати (надання), крім випадків, прямо передбачених Податковим кодексом України.
За таких обставин, відповідач безпідставно надмірно утримав 3,5 відсотки військового збору (5% замість 1,5%) з сум перерахованого грошового забезпечення позивача, виплачених на виконання додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.01.2026 у справі №420/25763/24.
Суд дійшов висновку, що поверненню позивачу підлягає сума утриманого військового збору у розмірі 3,5%, тому позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача компенсувати суми утриманого військового збору у розмірі 5% підлягають задоволенню. 
Враховуючи вище викладене, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.
В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.
У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 2 статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
В матеріалах справи містяться квитанція №8642-2422-1745-1273 від 01.09.2026 про сплату судового збору у розмірі 1064,96 грн.
Відтак, враховуючи задоволення позовних вимог, суд вважає за доцільне стягнути з НОМЕР_1 прикордонному загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1064,96 грн, що був сплачений позивачем при поданні позовної заяви.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд 
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонному загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонному загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення за період з 15.05.2024 по 14.11.2024.
Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення за період з 15.05.2024 по 14.11.2024 у сумі 154438,56 грн.
Визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації податку на доходи фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, нарахованого та виплаченого на виконання додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року у справі №420/25763/24.
Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію податку на доходи фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, нарахованого та виплаченого на виконання додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року у справі №420/25763/24 у сумі 35400,20 грн.
Визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) щодо утримання військового збору у розмірі 5% з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення, виплаченої на виконання додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року у справі №420/25763/24 у сумі 35400,20 грн.
Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) повернути надлишково утриманий військовий збір у розмірі 3,5% з грошового забезпечення, виплаченого на виконання додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року у справі №420/25763/24 у сумі 35400,20 грн.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з НОМЕР_1 прикордонному загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1064,96 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 );
Відповідач – НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА