Справа № 204/1864/26
Провадження № 2/204/2448/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2026 року         м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, у складі:
головуючого судді – Приваліхіної А.І.,
за участю секретаря судового засідання – Єрмак Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання договорів позики недійсними, -
У С Т А Н О В И В:
03 березня 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 із вимогами про визнання договорів позики від 08 серпня 2024 року та 05 жовтня 2024 року недійсним, визначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог – ОСОБА_3  (а. с. 1-7, 133-138). 
В обґрунтування позовної заяви, з урахуванням уточнення позовних вимог від 12 серпня 2026 року, зазначає, що з 20 жовтня 2001 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 07 серпня 2025 року № 204/7909/25. Стверджує, що після розірвання шлюбу вона випадково, зі справи № 204/4492/25 дізналася про те, що 08 серпня 2024 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_3 за договором позики 6 500 доларів США із зобов`язанням повернути у тій же самій валюті до 06 листопада 2024 року, про що написав розписку. Вказує, що надалі 05 жовтня 2024 року ОСОБА_2 знову отримав у борг від ОСОБА_3 за договором позики 500 доларів США, із зобов`язанням повернути їх до 05 жовтня 2024 року, про що він написав відповідну розписку. Зазначає, що 22 жовтня 2025 року ухвалою суду її було залучено до справи як співвідповідача. Таким чином ОСОБА_3 заявив до неї позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами позики, як солідарного боржника. Стверджує, що про існування договорів позики вона не знала й згоди на їх укладання, як дружина, не надавала; більш того спільно з відповідачем ОСОБА_2 , на той час, вона вже не проживала, а перебувала в процесі розлучення; для чого бралися гроші ОСОБА_2 в борг та куди вони ним витрачалися не знає. Вважає, що оскільки спірні договори позики були укладені між відповідачами на суму, яка перевищує десятикратний розмір неоподаткованих мінімумів доходів громадян, без її відому та письмової згоди, як дружини позичальника, то наявні підстави для визнання цих договорів позики недійсними. Тому прохає суд визнати вказані договори позики недійсними, стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати та витрати на правову допомогу у сумі 20 000 гривень. 
Ухвалою суду від 09 березня 2026 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 40), копія якої надіслана учасникам справи 09 березня 2026 року за вихідним № 6832/26-вих/2/204/2448/26 (а. с. 41).
Ухвалою суду від 16 квітня 2026 року у справі здійснено перехід зі спрощеного позовного провадження без виклику сторін до спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 13 годину 45 хвилин 27 квітня 2026 року (а. с. 53).
04 травня 20256 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву (а. с. 81-82), в якому він позовні вимоги визнає в повному обсязі, з підстав відсутності згоди другого з подружжя ( ОСОБА_1 ) на їх укладення, та того, що вони виходять за межі дрібного побутового правочину.
В обґрунтування відзиву зазначає, що з осені 2023 року вони з позивачкою фактично припинили шлюбні відносини, ведення спільного господарства та припинили спільне проживання. Стверджує, що після жовтня 2023 року він переїхав за адресою: АДРЕСА_1 , а тому з моменту припинення спільного проживання з позивачкою він не повідомляв останню про своє особисте життя, фінансове становище, бізнес-плани, доходи, витрати та боргові зобов`язання. Вказує, що позивачка дізналася про дані договори позики виключно з моменту залучення її співвідповідачем по справі 204/4492/25. Відтак, прохає суд позовні вимоги задовольнити, а судові витрати покласти на нього.
06 серпня 2026 року на адресу суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_3 (а. с. 111-118), в яких він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позовних вимог заперечує.
Так, в поясненнях зазначає, що він є стороною обох оскаржуваних правочинів – позикодавцем, який надав ОСОБА_2 кошти у позику, а тому він не може бути третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Вважає, що позов пред`явлено до неналежного (повного) складу відповідачів, самі вимоги по суті є безпідставними, а визнання позову ОСОБА_2 не може бути прийняте судом, оскільки порушує його майнові права та інтереси, як позикодавця. Стверджує, що 08 серпня 2024 року ОСОБА_2 отримав від нього в борг 6 500 доларів США «для организации работ посеву укропа сроком на 3 (три) месяца» (мовою оригіналу розписки), із зобов`язанням повернути ту саму суму в тій самій валюті до 06 листопада 2024 року, про що власноруч склав розписку від 08 серпня 2024 року. 05 жовтня 2024 року ОСОБА_2 повторно отримав у нього у борг 500 доларів США із зобов`язанням повернути їх до 08 жовтня 2024 року, про що власноруч склав розписку від 05 жовтня 2024 року. Звертає увагу на те, що за змістом обох розписок їх сторонами є дві особи – позичальник ОСОБА_2 та позикодавець ОСОБА_3 , жодних інших сторін ці правочини не мають. Вказує, що ці обставини визнані самою позивачкою у позовній заяві, а зазначені копії розписок долучені нею до позовної заяви. При цьому, зазначає, що з 23 жовтня 2017 року ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Разом з цим, зазначає, що в провадженні Чечелівського районного суду міста Дніпра перебуває цивільна справа № 204/4492/25 (провадження № 2/204/269/26, суддя Самсонова В. В.) за його позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за цими самими розписками від 08 серпня 2024 року та від 05 жовтня 2024 року. Вказує, що ухвалою суду від 22 жовтня 2025 року у справі № 204/4492/25 ОСОБА_1 залучено до участі у справі як співвідповідача, а 03 березня 2026 року вона звертається до суду з даним позовом, при цьому визначивши відповідачем лише ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 – третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Водночас, зазначає, що ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 жовтня 2025 року у справі № 204/4492/25 (провадження № 2/204/2730/25) встановлено, що ОСОБА_1 у заяві від 06 липня 2025 року особисто виклала і підтвердила те, що: «договір позики укладений між ОСОБА_3 та моїм чоловіком ОСОБА_2 породжує для мене солідарний обов`язок по виконанню зобов`язання яке є предметом спору у справі № 204/4492/25», а 23 липня 2025 року подала до суду письмові пояснення, «згідно яких вона зазначає, що спірні договори позики було укладено в інтересах сім`ї без її згоди». Крім того, вказує на те, що 20 квітня 2026 року та повторно 04 травня 2026 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду у справі № 204/4492/25 із клопотанням про зупинення провадження у справі про стягнення заборгованості до набрання законної сили судовим рішенням у справі, що розглядається. У цих клопотаннях позивачка зазначила: «Задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів позики (розписок) від 08 серпня 2024 року та 05 жовтня 2024 року безпосередньо впливає на наявність чи відсутність правових підстав для стягнення заборгованості за цими ж правочинами у поточній справі». В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 діючи у змові з позивачем (своєю дружиною), 02 травня 2026 року подав у даній справі відзив, у якому позов визнав повністю та просив суд прийняти визнання позову і задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У цьому ж відзиві ОСОБА_2 виклав фактичні обставини на підтримку позиції позивачки та послався на ті самі правові підстави, що й вона. Також 15 липня 2026 року, відповідач ОСОБА_2 подав клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 13 годину 40 хвилин 16 липня 2026 року, у якому прямо зазначив, що спірні позики оформлювалися «виключно для моїх власних бізнеспотреб, а не на потреби сім`ї». Таким чином, вважає, що визнання позову ОСОБА_2 безпосередньо порушує його права та майнові інтереси, оскільки ОСОБА_2 є його боржником за обома розписками, і саме з нього він просить стягнути заборгованість у справі № 204/4492/25. Визнання позову про недійсність цих самих розписок означає для ОСОБА_2 звільнення від договірного обов`язку повернути отримані кошти, тобто прямо відповідає його власному майновому інтересу. Вважає, що визнання позову суперечить закону, оскільки підстав для визнання недійсності оспорюваних правочинів немає, а вимога заявлена не до належного складу відповідачів. Вказує, що за оспорюваними розписками ОСОБА_2 виступає позичальником, тобто особою, яка одержує кошти від позикодавця, а не особою, яка розпоряджається спільним майном подружжя. Внаслідок укладення цих правочинів спільне майно подружжя не відчужувалося і не зменшувалося, що підтверджується зміст самої розписки від 08 серпня 2024 року, оскільки ОСОБА_2 залучив кошти на визначений строк для організації робіт із посіву кропу, тобто для власної господарської діяльності, і зобов`язався повернути ту саму суму в тій самій валюті. Він виступив саме позичальником у зобов`язальних правовідносинах, які виникли між ним і ОСОБА_3 , а не особою, яка вчиняє правочин щодо спільного майна подружжя. Позивачка не є стороною оспорюваних правочинів, її майно за цими правочинами не відчужувалося, а обов`язки за ними виникають для неї лише за умови, встановленою частиною четвертою статті 65 СК України. Порушеного права позивачки, яке підлягало б захисту в обраний нею спосіб, немає. Вказує, що права позивачки як другого з подружжя захищені законом безвідносно до дійсності договорів позики. При цьому, питання про те, чи створюють оспорювані розписки обов`язки для позивачки, підлягає вирішенню у справі про стягнення заборгованості, де позивачка є співвідповідачем з 22 жовтня 2025 року, і для захисту будь-якого права позивачки визнання цих розписок недійсними не є необхідним. 
Протокольною ухвалою суду від 06 серпня 2026 року, процесуальний статус ОСОБА_3 з третьої особи змінено на співвідповідача (а. с. 121 та на звороті).
18 серпня 2026 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_2 на уточнену позовну заяву (169-170 та на звороті), в якому він позовні вимоги визнає в повному обсязі, з підстав відсутності згоди другого з подружжя, та того, що вони виходять за межі дрібного побутового правочину.
В обґрунтування відзиву зазначає, що з осені 2023 року він з позивачкою фактично припинили шлюбні відносини, ведення спільного господарства та припинили спільне проживання. Стверджує, що після жовтня 2023 року він переїхав за адресою: АДРЕСА_1 , а тому з моменту припинення спільного проживання з позивачкою він не повідомляв останню про своє особисте життя, фінансове становище, бізнес-плани, доходи, витрати та боргові зобов`язання. Вказує, що позивачка дізналася про дані договори позики виключно з моменту залучення її співвідповідачем по справі 204/4492/25. Стверджує, що раніше він не розповідав їй про ці обставини. Вважає, що є всі підстави для визнання оскаржуваних договорів недійсними, оскільки згоди ОСОБА_1 на їх укладення не було і бути не могло, через те, що вони на той момент вже не проживали разом, а отримані кошти не були використані на потреби сім`ї, відтак у позивачки не виникло жодних зобов`язань за цими правочинами. Водночас зазначає, що оскільки договори позики створюють для подружжя майнові обов`язки, вони безпосередньо зачіпають майнові інтереси позивачки, а відсутність її згоди є порушенням вимог закону і підставою для визнання правочинів недійсними. Тому прохає суд прийняти його визнання позову та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
У судовому засіданні позивачка та її представниця – адвокатка Індюкова Т.В., позовні вимоги підтримали в повному обсязі, прохали їх задовольнити, обґрунтування надали аналогічні тексту позовної заяви.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Додатково зазначив, що кошти брав для потреб бізнесу, позивачка про це не знала, дані кошти не отримувала.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, обґрунтування надав аналогічні тексту письмових пояснень. Додатково зазначив, що кошти за даними договорами позики він передавав ОСОБА_2 особисто в автомобілі, при цьому жодних свідків, в тому числі позивачки, не було. Стверджував, що позивачку він не знає, але ймовірність її існування (того, що ОСОБА_2 одружений), припускав. 
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, а сторонами не заперечувалося того, що 08 серпня 2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 (для організації робіт з висіву кропу) у позику 6 500,00 доларів США, строком на три місяці, до 06 листопада 2024 року.
На підтвердження отримання грошових коштів за вищевказаним договором позики, ОСОБА_2 складено відповідну розписку (а. с. 16). 
05 жовтня 2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 у позику 500,00 доларів США, які зобов`язався повернути 08 жовтня 2024 року.
На підтвердження отримання грошових коштів за вищевказаним договором позики, ОСОБА_2 складено відповідну розписку (а. с. 17). 
З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00055473878 від 20 грудня 2025 року (а. с. 12-13) вбачається, що з 20 жовтня 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Чечелівського районного суді міста Дніпра від 07 серпня 2025 року у справі № 204/7909/25, яке набрало законної сили 09 вересня 2025 року.
Також судом встановлено, що в провадженні Чечелівського районного суду міста Дніпра з 30 квітня 2025 року перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, судова справа № 204/4492/25 (суддя Самсонова В.В.) (а. с. 33-34), в якій ухвалою суду від 22 жовтня 2025 року, процесуальний статус ОСОБА_1 змінено з третьої особи на співвідповідача (а. с. 35-36).
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках.
Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з вимогами ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення». 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
У постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 остання вказала на те, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у ч. 1 ст. 2 ЦПК України.
При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц зазначено, що якщо на виконання спірного правочину товариство сплатило кошти або передало інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч. 1 ст. 216, ст. 387, ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України).
Так, звертаючись з даним позовом до суду позивачка посилається на те, що 08 серпня 2024 року та 05 жовтня 2024 року, відповідач ОСОБА_2 , перебуваючи з нею у шлюбі, але вже фактично припинивши з нею шлюбні відносини, без її відому та згоди, для власних потреб отримав у позику від відповідача ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6 500 доларів США та 500 доларів США відповідно, які останній прохає суд стягнути з них солідарно у цивільній справі № 204/4492/25, тому остання прохає суд визнати вказані правочини недійсними.
В свою чергу відповідач ОСОБА_2 , у своїх відзивах від 04 квітня та 17 серпня 2026 року, позовні вимоги ОСОБА_1 визнає в повному обсязі, із зазначенням ідентичних обставин.
Однак суд не приймає визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд не приймає визнання позову відповідачем у разі, якщо ці дії суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. 
Так, судом встановлено факт отримання ОСОБА_2 , за оскаржуваними договорами позики від 08 серпня 2024 року та від 05 жовтня 2024 року, від ОСОБА_3 у позику грошові кошти у розмірі 6 500 доларів США та 500 доларів США відповідно, із зобов`язанням повернути їх у зазначені в розписках строки, у тому самому розмірі та валюті, що підтверджується матеріалами справи та самими сторонами правочину й не заперечується позивачкою.
Також судом встановлено, а сторонами не заперечувався той факт, що строк виконання зобов`язання за договорами позики від 08 серпня 2024 року та 05 жовтня 2024 року настав, але фактично ОСОБА_2 не виконано, у зв`язку з чим у квітні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду з відповідним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (судова справа № 204/4492/25), після чого власне ОСОБА_1 у березні 2026 року звернулася до суду з даним позовом.
При цьому, суд зазначає, що доводи як позивачки в обґрунтування позовних вимог, так і відповідача ОСОБА_2 щодо їх визнання, містять суперечності, оскільки з одного боку вони стверджують про відсутність виникнення будь-яких зобов`язань у позивачки за вказаними правочинами (ч. 4 ст. 65 СК України), а з іншого - про безпосереднє порушення її майнових прав та обов`язків, що є взаємовиключним. Водночас, яким саме чином порушено вказаними договорами позики права позивачки, остання в позові не зазначає. 
За таких обставин, визнання позову ОСОБА_2 без належного з`ясування правової природи спірних правочинів та за наявності суперечливих обґрунтувань щодо порушення прав позивачки, яке фактично спрямоване на звільнення ОСОБА_2 від виконання фактично отриманих боргових зобов`язань, нівелює гарантії захисту майнових прав ОСОБА_3 , як кредитора (позикодавця). Прийняття визнання позову у даному випадку призведе до безпідставного порушення майнових прав та інтересів ОСОБА_3 , що унеможливлює прийняття судом такого визнання.
Верховний Суд у своїй постанові від 11 липня 2018 року у справі № 300/113/17 вказав на те, що визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для його задоволення, оскільки суд зобов`язаний перевірити наявність правових підстав заявлених вимог та не вправі ухвалювати рішення у штучному спорі, який не спрямований на захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
При цьому, вимогами ч. 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Положеннями ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17.
Приписами ч. 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Нормами ч. 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі 753/1349/20 та від 16 січня 2020 року у справі № 761/45701/16-ц.
При цьому, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює їх своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передавання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передавання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18.
Згідно з вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
При цьому, Верховний Суд у своїх постановах від 15 травня 2019 року у справі № 707/2606/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц та від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 вказав не те, що наявність боргової розписки у позивача, свідчить про невиконання зобов`язань за договором позики відповідачем.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. 
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Так, звертаючись з даним позовом до суду позивачка посилається на те, що 08 серпня 2024 року та 05 жовтня 2024 року, відповідач ОСОБА_2 , перебуваючи з нею у шлюбі, але вже фактично припинивши з нею шлюбні відносини, без її відому та згоди, для власних потреб отримав у позику від відповідача ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6 500 доларів США та 500 доларів США відповідно, які останній прохає суд стягнути з них солідарно у цивільній справі № 204/4492/25, а тому остання прохає суд визнати вказані правочини недійсними.
Натомість суд зазначає, що позивачкою, по-перше не зазначено, яким саме чином дані правочини порушують її права. По-друге, нею заявлено вимогу про визнання правочинів недійсними, що є неналежним способом захисту. По-третє, не надання згоди другим із подружжя на укладення договору позики, що вчиняється не в інтересах сім`ї, не може бути, за вказаних обставин, єдиною підставою для визнання таких правочинів недійсними.
Більш того, суд зазначає, що відповідно до вимог статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За приписами ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до вимог ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з вимогами ч. ч. 1,2 ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин, як правило, не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Тож той з подружжя, хто укладає договір позики (отримує кошти у позику), не розпоряджається спільним майном подружжя, він виступає учасником зобов`язальних правовідносин.
Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 14 квітня 2022 року у справі № 646/3916/19 та від 27 липня 2022 року у справі № 462/2589/14-ц.
За вказаних обставин, суд доходить переконливого висновку про те, що підстави для визнання договорів позики недійсними особою, яка не є стороною правочину, зокрема з тих підстав, що вони укладені без згоди іншого з членів подружжя та без зазначення порушення її права, відсутні.
Суд зазначає, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Приписами ч. 3 ст. 13 ЦК України встановлено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р (II) /2021 у справі № 3-95/2020 (193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України. 
Відтак, приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використала / використали право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Суд зазначає, що Верховний Суд у своїх постановах вже неодноразово застосовував принцип добросовісності та конструкцію недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора.
Разом з цим, суд зазначає, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі – «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17.
Суд вважає, що поведінка відповідача ОСОБА_2 суперечить вимогам добросовісності та його попередній поведінці. 
Так, зокрема, 08 серпня 2024 року та 05 жовтня 2024 року ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , уклав із ОСОБА_3 договори позики на 6 500 доларів США та 500 доларів США, із зобов`язанням повернути їх у зазначені в розписках строки, у тому самому розмірі та валюті, що підтверджується матеріалами справи та самими сторонами правочину й не заперечується позивачкою. Строк виконання зобов`язання настав, але фактично ОСОБА_2 воно не виконано. Натомість, після звернення ОСОБА_3 з позовом до суду про стягнення заборгованості за вказаними договорами позики, останнім у межах цієї справи подано заяву про визнання позовних вимог колишньої дружини, яка є співвідповідачем у справі про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи таку позицію, тим, що вказані договори укладені без згоди останньої.
За таких обставин зміна ОСОБА_2 своєї правової позиції щодо укладених ним договорів позики, та визнання вимог про їх недійсність через значний проміжок часу після їх укладення та після звернення кредитора з позовом до суду про стягнення заборгованості за ними, при цьому визнаючи та підтверджуючи факт отримання за ними грошових коштів для розвитку бізнесу, не узгоджуються з його попередньою поведінкою. Посилання на укладення ним договорів позики без згоди на те дружини та з тих підстав, що вони виходять за межі дрібного правочину, але при цьому зазначаючи про те, що дані кошти ним отримувалися для розвитку бізнесу, свідчить про усвідомлення ним правових наслідків укладення договорів позики на момент їх вчинення. У зв`язку з цим суд розцінює таку поведінку як недобросовісну та таку, що суперечить принципу добросовісності у здійсненні цивільних прав.
Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції – на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.
Виходячи з аналізу ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України, можна зробити висновок, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Нормою ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З огляду на наведене, обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача.
Під час розгляду справи судом не було встановлено, яке суб`єктивне цивільне право (інтерес) позивачки було порушене, не визнане чи оспорене самим лише фактом укладення оспорюваних договорів позики для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочинів недійсними.
Отже, з викладеного вбачається, що на теперішній час факту порушення відповідачами права позивачки судом не встановлено, а тому підстав для здійснення судового захисту та поновлення таких прав не має, оскільки не можливо поновити права, якщо їх не було кимось порушено.
За таких обставин суд не вбачає підстав для визнання оспорюваних позивачкою договорів позики недійсним, оскільки на теперішній час не відбулося порушення прав та інтересів позивачки, а суд здійснює захист лише тих прав та інтересів, які були порушені іншою особою.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.
Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96).
ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).
Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на викладене, зважаючи на те, що підстав для задоволення позовних вимог судом не встановлено, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.
Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 279, 354 ЦПК України, 
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання договорів позики недійсними – залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.
Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна