ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 705/2159/19
провадження № 61-9137св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Лідовця Р. А.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника Приватного підприємства «Центр-Монтаж-Енерго» - адвоката Моспана Віталія Васильовича на постанову Кропивницького апеляційного суду від 27 травня 2026 року в складі колегії суддів Карпенка О. Л., Єгорова С. М., Чельник О. І.

в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Центр-Монтаж-Енерго» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст скарги

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Паливоди О. П., у якій просила:

1) визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Паливоди О. П. від 27 січня 2026 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1;
2) зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України усунути допущені порушення Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) шляхом відновлення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на виконання виконавчого листа від 07 січня 2026 року № 705/2159/19.
Зазначала, що дії головного державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 є протиправними та передчасними, адже боржник - Приватне підприємство «Центр-Монтаж-Енерго» (далі - ПП «Центр-Монтаж-Енерго») як податковий агент із присудженого на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 693 751,08 грн здійснив утримання військового збору з порушенням вимог законодавства, що проявилося в утриманні суми цього збору за період з 04 липня 2019 року до 30 листопада 2024 року в більшому розмірі та недоплаті визначеного рішенням суду середнього заробітку на 22 873,96 грн.Тобто боржник неповністю виконав рішення суду.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
24 лютого 2026 року ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції керувався тим, що рішення суду виконане боржником належним чином і в повному обсязі, зокрема, правильність утримання податків підтверджується наданими ПП «Центр-Монтаж-Енерго» доказами: відповіддюПенсійного фонду України, платіжними інструкціями, податковим розрахунком.
27 травня 2026 року постановою Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Шполянського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2026 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Паливоди О. П. від 27 січня 2026 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1. У задоволенні інших вимог скарги відмовлено. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що  ОСОБА_1 вважає рішення державного виконавця про закриття виконавчого провадження передчасним, так як, на її думку, рішення суду виконане не в повному обсязі у зв`язку з неправильним нарахуванням і утриманням ПП «Центр-Монтаж-Енерго» військового збору з присудженої на її користь суми середнього заробітку. Виконуючи рішення суду про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ПП «Центр-Монтаж-Енерго» утримало з 693 751,08 грн та сплатило до бюджету військовий збір у розмірі 5% від вказаної суми. Оскільки відповідно до постанови Кропивницького апеляційного суду  від 05 листопада 2025 року в справі № 705/2159/19 з ПП «Центр-Монтаж-Енерго» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 04 липня 2019 року до 17 березня 2025 року, то дохід за частину цього періоду з 04 липня 2019 року до 30 листопада 2024 року оподатковуються за ставкою військового збору, що діяла в цей період, тобто 1,5 % від оподатковуваного доходу фізичної особи. За таких обставин дії  ПП «Центр-Монтаж-Енерго» щодо нарахування та утримання військового збору у розмірі 5 % з присудженої на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за період з 04липня 2019 року до 30 листопада 2024 року не відповідають пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 жовтня 2024 року № 4015-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у період дії воєнного стану» (далі - Закон № 4015-IX), який набрав чинності 01 грудня 2024 року, та має наслідком зменшення суми фактично сплачених стягувачу коштів і неповне виконання рішення суду. Постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно, тобто до виконання рішення суду в повному обсязі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
07 липня 2026 року через підсистему «Електронний суд» представник ПП «Центр-Монтаж-Енерго» -адвокат Моспана В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Кропивницького апеляційного суду від 27 травня 2026 року, яку просить скасувати та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції визнав рішення суду невиконаним не через відсутність виплати присуджених сум або невчинення боржником визначених виконавчим документом дій, а виключно через припущення щодо неправильності визначення податкового платежу. Такий висновок суперечить природі виконавчого провадження, предметом якого є перевірка фактичного виконання резолютивної частини виконавчого документа, а не контроль за правильністю ведення боржником податкового обліку. Суд не визначив, яку саме норму податкового законодавства порушено боржником; який саме розмір податкового зобов`язання мав бути визначений; яким чином можливе неправильне виконання податкового обов`язку впливає на факт виконання рішення суду у виконавчому провадженні. 
Суд не врахував, що нарахування доходу здійснено після ухвалення рішення суду, фактичне нарахування та виплата відбулися у 2026 році, відповідний дохід не був нарахований у податкових періодах 2019-2024 років, обов`язок щодо оподаткування виник у момент фактичного нарахування доходу податковим агентом. Отже, суд апеляційної інстанції помилково ототожнив період, за який присуджено середній заробіток, із податковим періодом, у якому виник об`єкт оподаткування. Середній заробіток за час вимушеного прогулу під час виконання рішення суду виплачується з утриманням передбачених законом податків і зборів, які нараховуються роботодавцем як податковим агентом під час виконання судового рішення. Отже, обов`язок щодо визначення розміру податкових платежів покладається на роботодавця як податкового агента, а не на державного виконавця чи суд, який здійснює контроль за виконанням судового рішення. Висновок апеляційного суду про неправомірність дій державного виконавця ґрунтується виключно на оцінці правильності податкового розрахунку боржника, що не є предметом розгляду скарги на дії державного виконавця. Апеляційний суд вийшов за межі повноважень, визначених процесуальним законом. 
Під час апеляційного розгляду ПП «Центр-Монтаж-Енерго» заявило клопотання про прийняття та дослідження нових доказів, а саме: відповіді Державної податкової служби України від 27 лютого 2026 року № 5190/6/99-00-24-01-01-06, відповіді Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області від 25 лютого 2026 року № 4040/6/23-00-24-06, а також відповіді органу Міністерства юстиції України щодо повноважень представника державної виконавчої служби. Неможливість подання зазначених доказів до суду першої інстанції була обумовлена об`єктивними причинами, оскільки відповідні документи були отримані після постановлення ухвали Шполянського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2026 року та фізично не існували на момент розгляду справи судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції фактично залишив без належного розгляду клопотання ПП «Центр-Монтаж-Енерго» про прийняття нових доказів, не встановив момент їх отримання, не перевірив об`єктивність причин неподання до суду першої інстанції, не визначив їх доказового значення та не навів належних мотивів відмови у їх врахуванні. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу  ОСОБА_1 зазначає, що Закон № 4015-IX набрав чинності 01 грудня 2024 року, томузміни до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу (далі - ПК) України щодо ставки військового збору у розмірі 5 %застосовуються з  01грудня 2024 року. На виконання рішення суду в справі № 520/30436/24 відповідач виплатив позивачці грошове забезпечення з утриманням з нарахованого доходу військового збору за ставкою 5 %. Однак до такого доходу позивачки має застосовуватись ставка військового збору у розмірі 1,5 %. За таких обставин дії відповідача щодо утримання військового збору у розмірі 5 % є протиправними. 
Посилання відповідача на лист Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області від 06лютого 2026 року № 1832/6/23-00-24-01-04, лист Державної податкової служби України від 27 лютого 2026 року № 5190/6/99-00-24-01-06 є безпідставними, оскільки листи (роз`яснення) не є нормативно-правовими актами, натомість відповідач має діяти відповідно до закону, який є нормою прямої дії та має вищу юридичну силу. Верховний Суд у постанові від 18 червня 2021 року в справі № 927/491/19 виснував, що право тлумачити норму права є виключним правом суду. Роз`яснення державних органів (листи, рекомендації) не є нормою права і не мають юридичного значення. Верховний Суд у постанові від 18 липня 2019 року в справі  №826/2426/16 виснував, що листи - це службова кореспонденція, вони не є нормативно-правовими актами, можуть носити лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не повинні містити нових правових норм, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер. 
Доводи заявника в касаційній скарзі не містять посилання обґрунтування вказівки на норму права (пункт, частину, статтю), щодо застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, що вказує на неналежне виконанням вимог пунктів 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Заявник припускається маніпуляції щодо наявності порушення судом апеляційної інстанції норми статті 367 ЦПК України. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 17 березня 2025 року в справі № 705/2159/19 визнано незаконним та скасовано наказ ПП «Центр-Монтаж-Енерго» від 03 липня 2019 року № 25 про припинення трудового договору (контракту) з юрисконсультом ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта ПП «Центр-Монтаж-Енерго»; стягнуто з ПП «Центр-Монтаж-Енерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 липня 2019 року до 17 березня 2025 року в розмірі 346 882,80 грн з відрахуванням (утриманням) під час виплати податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України; рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання. 
05 листопада 2025 року постановою Кропивницького апеляційного суду рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 17 березня 2025 року в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з ПП «Центр-Монтаж-Енерго» на користь ОСОБА_1 , та в частині розподілу судових витрат змінено. Стягнуто з ПП «Центр-Монтаж-Енерго» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 693 751,08 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів під час виплати. Стягнуто з ПП «Центр-Монтаж-Енерго» в дохід держави 12 909,13 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
26 січня 2026 року ОСОБА_1 подала до Відділу державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України заяву про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, виданого Шполянським районним судом Черкаської області від 07 січня 2026 року № 705/2159/19 про стягнення з ПП «Центр-Монтаж-Енерго» на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушено прогулу в розмірі 693 751,08 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів. Вона, зокрема, вказала, що боржник постанову Кропивницького апеляційного суду в повному обсязі не виконав через неналежну сплату військового збору, що призвело до недоплати стягувачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 22 873,96 грн.
26 січня 2026 року головний державний виконавець Відділу державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Паливода О. П. винесла постанову про відкриття виконавче провадження № НОМЕР_1.
27 січня 2026 року головний державний виконавець Відділу державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Паливода О. П. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 у зв`язку з повним виконанням рішення суду. У постанові зазначено, що кошти середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів стягувачу сплачено за платіжними інструкціями від 06 січня 2026 року № 450, № 452, № 453. 
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом № 1404-VIII.

Відповідно до вимог статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із статтею 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання. 

На підставі пункту 9 частини першої статті Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. 

Згідно з постановою Кропивницького апеляційного суду від 05 листопада  2025 року в справі № 705/2159/19 з ПП «Центр-Монтаж-Енерго» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середня заробітна плата за час вимушеного прогулу в розмірі 693 751,08 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів під час її виплати.
До відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1, а саме 06 січня 2026 року боржник - ПП «Центр-Монтаж-Енерго» здійснив грошовий переказ коштів у сумі 534 188,34 грн на користь ОСОБА_1 - виплата середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, що підтверджується платіжною інструкцією від 06 січня 2026 року № 453.
Також згідно з платіжною інструкцією від 06 січня 2026 року № 450 ПП «Центр-Монтаж-Енерго» сплатило до бюджету 34 687,55 грн військового збору з середньої заробітної плати, що становить 5 % від 693 751,08 грн.
Згідно з пунктом 15.1 статті 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Пунктом 38.2 статті 38 ПК України передбачено, що сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.
Відповідно до пункту 18.1 статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.
Нормами підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.
Згідно з абзацом 2 пункту 57.1 статті 57 ПК України, податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом.
Порядок оподаткування доходів фізичних осіб регулюється розділом IV ПК України.
Згідно з підпунктом 163.1.1 пункту 163.1 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
Відповідно до підпункту 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 755/12623/19).
Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.
Якщо юридична особа виплачує на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.
Такі висновки сформульовано в пунктах 85-90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19. 
Згідно з пунктом 16-1 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є, зокрема особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 ПК України фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.
Відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України об`єктом оподаткування збором є для платників, зазначених у підпункті 1 підпункту 1.1 цього пункту, - доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України в редакції до 01 грудня 2024 року, ставка військового збору становила 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Відповідно до Закону № 4015-IX, який набрав чинності 01 грудня 2024 року, збільшено ставку військового збору з 1,5 % до 5 % від оподатковуваного доходу фізичних осіб.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4015-ІХ встановлено, що доходи платників військового збору - осіб, визначених пунктом 162.1 статті 162 ПК України, нараховані за наслідками податкових періодів до набрання чинності цим Законом, оподатковуються за ставкою військового збору, що діяла до набрання чинності цим Законом, незалежно від дати їх фактичної виплати (надання), крім випадків, прямо передбачених Податковим кодексом України.
З постанови Кропивницького апеляційного суду від 05 листопада 2025 року в справі № 705/2159/19 вбачається, що середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 стягнуто за період з 04 липня 2019 року до 17 березня 2025 року. 
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.
Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати. 
Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення.
Наведені висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 755/12623/19.
Внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_1 була позбавлена можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу.  Відповідно, в період з 04 липня 2019 року до 17 березня 2025 рокуроботодавець не виконував функції податкового агента щодо неї та не відраховував до бюджету обов`язкові платежі, зокрема суми військового збору. 

Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до підпункту 164.1.2 пункту 164.1 статті 164 ПК України загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.

За обставин дотримання трудових прав  ОСОБА_1  вона б отримувала заробітну плату в строки, визначені статтею 115 КЗпП України, й нараховані суми оподатковувалися б військовим збором кожного звітного податкового місяця за відповідною ставкою на дату вчинення відрахувань збору, що спростовує доводи касаційної скарги про те, що фактичне нарахування та виплата відбулися у 2026 році і відповідний дохід не був нарахований у податкових періодах 2019-2024 років, та що обов`язок з оподаткування виник у момент фактичного нарахування доходу податковим агентом.

Оскільки відповідно до постанови Кропивницького апеляційного суду  від 05 листопада 2025 року в справі № 705/2159/19 з ПП «Центр-Монтаж-Енерго» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 липня 2019 року до 17 березня 2025 року, то дохід за частину цього періоду з 04 липня 2019 року до 30 листопада 2024 року підлягав оподаткованню за ставкою військового збору, що діяла в цей період, тобто 1,5 % від оподатковуваного доходу фізичної особи, про що правильно виснував апеляційний суд. 
Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що дії  ПП «Центр-Монтаж-Енерго» стосовно нарахування та утримання військового збору у розмірі 5 % з присудженої на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за період з 04липня 2019 року до 30 листопада 2024 року не відповідають пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону  № 4015-IX, та мають наслідком зменшення суми фактично сплачених стягувачу коштів і неповне виконання рішення суду.
На підставі пункту 9 частини першої статті Закону № 1404-VIIIдержавний виконавець приймає постанову про закінчення виконавчого провадження у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, на виконання якого було видано виконавчий документ. Тобто підставою закінчення виконавчого провадження відповідно до положень пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIIIє факт виконання рішення суду у повному обсязі та у спосіб, зазначений у відповідному виконавчому документі.
Перед прийняттям постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець зобов`язаний встановити факт виконання відповідного рішення боржником та повноту такого виконання. 
Недотримання зазначеного обов`язку виконавцем є об`єктом судовогоконтролюза виконанням судових рішень у цивільних справах. 
Постанова державного виконавця від 27 січня 2026 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 винесена передчасно, тобто до виконання постанови Кропивницького апеляційного суду від 05листопада 2025 року всправі № 705/2159/19 у повному обсязі, тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано задовольнив скаргу  ОСОБА_1 у частині скасування зазначеної постанови. 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не долучив до матеріалів справи нові докази, так як докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України). Судом апеляційної інстанції протокольною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання заявника про долучення доказів до матеріалів справи (а. с. 184, т. 2), так як підстав для цього апеляційним судом не встановлено.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 08 липня 2026 року в справі  № 440/7539/24 зазначено, що листи - це службова кореспонденція, вони не є нормативно-правовими актами, можуть носити лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не повинні містити нових правових норм, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер. Такі правові норми мають бути викладені виключно у нормативно-правовому акті, затвердженому відповідним розпорядчим документом уповноваженого відповідно до законодавства суб`єкта нормотворення, погодженому із заінтересованими органами та зареєстрованому в органах юстиції в порядку, встановленому законодавством про державну реєстрацію нормативно-правових актів.
Апеляційний суд дослідив лист Головного управління Державної податкової службиу Черкаській області від 06 лютого 2026 року№ 1832/6/23-00-24-01-04, отриманий у відповідь на запит ПП «Центр-Монтаж-Енерго» про те, яку ставку військового збору потрібно застосовувати під час нарахуваннязаробітної плати за період з 04 липня 2019 року до 30 листопада 2024 року, якщо нарахування та виплата здійснюється у 2026 році, та виснував, що цей листне містить посилання та аналізу пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4015-ІХ і має лише інформаційний характер, а не стосується конкретного випадку оподаткування присудженої стягувачу суми середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу.
Отже, установивши, що боржник перерахував стягувачеві визначенийрішенням суду середній заробіток за час вимушеного прогулуз утриманням із цієї суми військового збору за період з 04липня 2019 року до 30 листопада 2024 року у надмірному розмірі 5 % (замість 1,5 %), апеляційний суд обґрунтовано виснував про те, що фактичного повного виконання судового рішення згідно з виконавчим документом не відбулося, а тому виконавче проваджене закінчено неправомірно. 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та зводяться до власного тлумачення заявником податкового законодавства, що відповідно до процесуального закону не становить підставу скасування судового рішення. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргупредставника Приватного підприємства «Центр-Монтаж-Енерго» - адвоката Моспана Віталія Васильовичазалишити без задоволення. 

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 27 травня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
І. Ю. Гулейков 
Р. А. Лідовець