П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/5964/25-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Анісімов Олег Валерійович 
Суддя-доповідач - Гнап Д.Д. 

27 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Сушка О.О.  Яремчукa К.О. , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Чернівецькій області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу та зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправним та скасування податкового повідомлення рішення. 

Суть спору

Головне управління ДПС у Чернівецькій області звернулося до суду з позовом про стягнення з фізичної особи — підприємця ОСОБА_1 податкового боргу в сумі 51 286,08 грн. 
ОСОБА_1 подав зустрічний позов про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19 червня 2025 року №5490204-2411-2407-UA73060150000088691, яким йому визначено податкове зобов`язання із земельного податку за 2025 рік у сумі 51 124,77 грн щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7321055100:01:004:0001. Спір стосується наявності у платника єдиного податку третьої групи права на звільнення від сплати земельного податку на підставі підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України.

І. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

ГУ ДПС у Чернівецькій області просило стягнути з ОСОБА_1 податковий борг у сумі 51 286,08 грн, який складається з податкових зобов`язань із земельного податку та пені.
У зустрічному позові ОСОБА_1 просив визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 19 червня 2025 року №5490204-2411-2407- НОМЕР_1 на суму 51 124,77 грн та стягнути на його користь судові витрати. 
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року первісний позов задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_1 податковий борг у сумі 51 286,08 грн, у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю. 
Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не підтвердив належними документами використання спірної земельної ділянки у власній господарській діяльності. Суд також врахував відомості повідомлення за формою №20-ОПП, податкових декларацій платника єдиного податку та наявність серед задекларованих видів діяльності КВЕД 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна».

ІІ. Узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції учасників справи

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову і задоволення зустрічного позову.
Апелянт вважає, що суд неправильно застосував підпункт 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України та безпідставно не визнав використання спірної земельної ділянки у господарській діяльності. Зазначає, що на земельній ділянці та в розташованих на ній будівлях зберігаються сільськогосподарська техніка, мінеральні добрива й інше знаряддя, здійснюються підготовка насіння до посіву, сушіння та очищення зібраного врожаю. На підтвердження цих обставин посилається на подані ним фотоматеріали.
Також апелянт заперечує здійснення діяльності з надання майна в оренду та вказує, що наявність КВЕД 68.20 серед задекларованих видів діяльності сама по собі не підтверджує фактичного надання земельної ділянки або нерухомого майна в користування іншій особі.
На думку апелянта, контролюючий орган не довів правомірності податкового повідомлення-рішення, тоді як суд першої інстанції фактично поклав обов`язок доказування правомірності рішення суб`єкта владних повноважень на платника податків.
ГУ ДПС у Чернівецькій області у відзиві заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін. Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не подав первинних документів, які підтверджували б використання саме спірної земельної ділянки у господарській діяльності. Крім того, у податковій звітності платника зазначено КВЕД 68.20, а у формі №20-ОПП щодо земельної ділянки за відповідною адресою вказано стан об`єкта оподаткування — «здається в оренду». 

ІІІ. Встановлені обставини справи

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа — підприємець, перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку третьої групи. Основним видом його господарської діяльності є КВЕД 01.11 «Вирощування зернових культур, крім рису, бобових культур і насіння олійних культур».
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,73 га з кадастровим номером 7321055100:01:004:0001. Цільове призначення земельної ділянки — 03.13, для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, призначення — комерційне використання. 
Відповідно до повідомлення про об`єкти оподаткування за формою №20-ОПП за ОСОБА_1 обліковуються фермерське господарство та земельна ділянка, стан об`єкта оподаткування якої зазначено як «здається в оренду». 
У податковій декларації платника єдиного податку за перше півріччя 2025 року ОСОБА_1 задекларував дохід у сумі 349 718 грн, а в декларації за три квартали 2025 року — 452 518 грн. У цих деклараціях серед видів господарської діяльності зазначено, зокрема, КВЕД 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна». 
19 червня 2025 року ГУ ДПС у Чернівецькій області прийняло податкове повідомлення-рішення №5490204-2411-2407-UA73060150000088691, яким визначило ОСОБА_1 податкове зобов`язання із земельного податку за 2025 рік у сумі 51 124,77 грн щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7321055100:01:004:0001. 
Крім того, контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 26 вересня 2025 року №5490203-2411-2407-UA73060150000088691 на суму 62,65 грн і №5490206-2411-2407-UA73060150000088691 на суму 80,49 грн. Ці рішення у межах зустрічного позову не оскаржувалися.
До складу заявленого до стягнення податкового боргу також включено пеню в сумі 18,17 грн, нараховану за податковим повідомленням-рішенням від 22 травня 2024 року №4687808-2411-2407-UA73060150000088691. 
22 січня 2026 року контролюючий орган здійснив наочний огляд земельної ділянки та її фотофіксацію, за результатами яких зробив висновок про невідповідність фактичного стану ділянки заявленому виду діяльності за КВЕД 01.11. ОСОБА_1 надав власні фотоматеріали на підтвердження використання земельної ділянки у господарській діяльності

IV. Оцінка висновків суду першої інстанції та аргументів учасників справи

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним, а об`єктом плати за землю є земельна ділянка.
Згідно з підпунктами 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок та землекористувачі, а статтею 270 цього Кодексу визначено, що об`єктом оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Особливості справляння земельного податку платниками єдиного податку визначені главою 1 розділу XIV Податкового кодексу України.
Відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платники єдиного податку першої — третьої груп звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку щодо земельних ділянок, які використовуються ними для провадження господарської діяльності, крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку або на іншому праві користування. 
Таким чином, для застосування зазначеного звільнення необхідним є встановлення фактичного використання саме земельної ділянки у господарській діяльності платника єдиного податку.
Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, відповідно до якої саме використання земельної ділянки для здійснення господарської діяльності є умовою звільнення від земельного податку, а не сам факт перебування особи на спрощеній системі оподаткування. Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у справі №560/2530/22, на яку обґрунтовано послався суд першої інстанції. 
Основним доводом апеляційної скарги є твердження про те, що позивач використовував спірну земельну ділянку для здійснення господарської діяльності, а тому був звільнений від сплати земельного податку.
Колегія суддів відхиляє наведені доводи з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер 7321055100:01:004:0001, перебуває на спрощеній системі оподаткування та посилається на використання земельної ділянки у власній господарській діяльності. 
Разом із тим подані апелянтом докази не підтверджують фактичного використання саме спірної земельної ділянки для провадження господарської діяльності у розумінні підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України.
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність є діяльністю, спрямованою на отримання доходу.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Тому первинні документи можуть підтверджувати здійснення відповідних господарських операцій і підлягають оцінці судом разом з іншими доказами відповідно до статті 90 КАС України. Як правильно встановив суд першої інстанції, ОСОБА_1 таких документів не подав.
Надані позивачем фотографії самі по собі не дають можливості встановити здійснення саме тих господарських операцій, на які посилається апелянт, їх зв`язок зі спірною земельною ділянкою та здійснення у спірному податковому періоді. Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що подані фотоматеріали не є достатнім доказом на підтвердження обставин, на які посилається апелянт. 
Не заслуговує на увагу й довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно виходив лише з наявності у позивача КВЕД 68.20.
Суд першої інстанції не визнав вирішальним сам факт наявності відповідного виду економічної діяльності. Суд дав оцінку сукупності доказів, зокрема відомостям повідомлення за формою №20-ОПП, у якому щодо спірної земельної ділянки зазначено стан об`єкта оподаткування «здається в оренду», а також податковим деклараціям, у яких серед видів господарської діяльності позивачем зазначено КВЕД 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна». 
При цьому сама лише наявність такого КВЕД не підтверджує фактичного здійснення діяльності з надання майна в оренду, однак у сукупності з іншими доказами, оціненими судом, ці обставини були правомірно враховані судом першої інстанції при оцінці всієї сукупності доказів.
Посилання апелянта на неправильний розподіл обов`язку доказування також є безпідставними.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а у справах щодо оскарження рішень суб`єкта владних повноважень саме на відповідача покладається обов`язок доведення правомірності прийнятого рішення.
Контролюючий орган обґрунтував правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення документами, що стали підставою для його прийняття. 
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують установлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права та зводяться до незгоди апелянта з наданою судом оцінкою доказів.

V. Висновки суду апеляційної інстанції

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки досліджених ним доказів та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. 
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 
Постанова суду складена в повному обсязі 27 липня 2026 року.

Головуюча | | | Гнап Д.Д.
Судді | | | Сушко О.О.    Яремчук К.О.