Справа № 466/2022/26
Провадження № 2/466/2167/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 року Шевченківський районний суд м. Львова
в складі : головуючого судді Зими І.Є.
секретаря судового засідання Васинчик М.О.
представника позивача Дейко Є.А.
відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Просто Мані» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в:
13 березня 2026 року ТОВ ФК «Просто Мані», звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором №14-07-21-01-21-27/3216_LV від 14.07.2021 року в розмірі 1 276 391 грн. 59 коп. та судовий збір. Вказано заборгованість за договором складається з: 364 838,70 грн заборгованості за тілом кредиту, 466 345,01 грн заборгованості зі сплати процентів, 195 418,97 грн суми девальвації, нарахованої на тіло кредиту, та 249 788,91 грн. суми девальвації, нарахованої на проценти. 
В обґрунтування позовних вимог зазначають, що 14 липня 2021 року між ТОВ «ФК «Просто Мані» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту № 14-07-21-01-21-27/3216_LV, на виконання якого кредитодавцем надано відповідачу кредитні кошти.
У подальшому умови кредитування сторонами неодноразово змінювалися. Зокрема, 20 вересня 2021 року між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень № 1, відповідно до якого розмір кредиту було збільшено, а залишок кредитної заборгованості визначався з урахуванням додатково наданих кредитних коштів. 13 липня 2022 року сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень № 2. Відповідно до умов договору № 2 строк, на який надається кредит, визначено тривалістю 365 днів - з 14 липня 2022 року по 12 липня 2023 року включно. Разом з тим відповідно до погодженого сторонами графіка платежів остаточний платіж передбачено на 13 липня 2023 року. 
12 листопада 2024 року між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень № 3, яким, зокрема, визначено залишок основної суми кредиту у розмірі 364 838,70 грн, змінено строк кредитування та погоджено новий графік платежів.
Згідно з договором № 3 строк кредитування визначено тривалістю 1581 день від дати отримання кредиту - з 14 липня 2021 року до 11 листопада 2025 року.
Позивач вказує, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, кредит та нараховані проценти у визначені строки не сплатив, у зв`язку з чим станом на 11 листопада 2025 року утворилася заявлена до стягнення заборгованість, відтак позивач змушений звернутись до суду.
Ухвалою суду від 20 березня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
31 березня 2026 року відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні вимог . Заперечуючи проти позову, відповідач, зокрема, покликався на неправомірність нарахування позивачем процентів поза межами погодженого сторонами строку кредитування, вказуючи, що після закінчення строку кредитування у липні 2023 року та до укладення договору про внесення змін та доповнень № 3 від 12 листопада 2024 року правові підстави для нарахування договірних процентів були відсутні. Крім цього, відповідач заперечив проти стягнення девальваційної складової, посилаючись на те, що кредит надавався у національній валюті України - гривні, а також покликався на положення законодавства про захист прав споживачів та несправедливість відповідних умов договору.
07 квітня 2026 року представником ТОВ «ФК «Просто Мані» подано заперечення на відзив. Позивач зазначив, що сума кредиту визначена у гривні з одночасним визначенням її валютного еквівалента, а умовами договору прямо передбачений механізм зміни розміру грошового зобов`язання залежно від зміни курсу долара США. 
Позивач також заперечив проти застосування до спірних правовідносин законодавства про споживче кредитування, оскільки договором визначено цільове призначення кредиту - для створення бізнесу. Щодо процентів позивач покликався на умови договору, відповідно до яких у разі невиконання позичальником зобов`язань дія договору продовжується до повного їх виконання, а проценти продовжують нараховуватися до повного повернення кредиту.
22 травня 2026 року відповідачем подано клопотання про долучення додаткових доказів, а саме: банківської виписки та розрахунку сплачених коштів. Відповідач зазначив, що фактично отримав 346 550 грн. кредитних коштів та сплатив кредитору 229 255 грн, що, на його думку, становить 66,15 відсотка тіла кредиту.
Ухвалою суду від 01 липня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні представник позивача Дейко Є.А. вимоги підтримав в повному обсязі, покликаючись на обставини, викладені в позові та у запереченні на відзив. Просив суд задовольнити вимоги в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечив вимоги в повному обсязі, покликаючись на обставини викладені у відзиві. Зазначив, що вимоги позивача є явно завищені та не справедливі. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Дослідивши письмові докази, надані сторонами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до ст. 76, 77, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, при цьому жодні докази не мають для суду наперед установленої сили.
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
За змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, зокрема передати майно, сплатити гроші тощо, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, визначених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Судом встановлено, що 14 липня 2021 року між сторонами укладено договір про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту № 14-07-21-01-27/3216_LV.
Відповідно до п. 1.3 договору кредит надавався позичальнику з цільовим призначенням - для створення бізнесу. Надалі сторони неодноразово вносили зміни до умов кредитування.
13 липня 2022 року сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень № 2, яким встановлено, що кредит надається строком на 365 днів - з 14 липня 2022 року по 12 липня 2023 року включно. Водночас відповідно до графіка платежів останній платіж мав бути здійснений 13 липня 2023 року. 
Суд звертає увагу, що дата платежу за графіком і строк, на який наданий кредит, є пов`язаними, однак не тотожними категоріями.
У самому договорі № 2 строк кредитування визначений прямо - до 12 липня 2023 року включно. Отже, саме ця дата є останнім днем погодженого сторонами періоду правомірного користування кредитними коштами за умовами договору № 2. Таким чином, починаючи з 13 липня 2023 року, попередньо встановлений сторонами строк кредитування сплив. Наступний договір про внесення змін та доповнень № 3 сторони уклали лише 12 листопада 2024 року.
Відповідач заперечує проти заявленого розміру заборгованості, посилаючись, зокрема, на те, що фактично отримав 346 550 грн та здійснив платежі на загальну суму 229 255 грн. 
Подані відповідачем банківські документи дійсно підтверджують здійснення ним платежів на користь кредитора, у тому числі платежів із призначенням «Оплата кредиту Дида Орест». 
Разом із тим наведені докази самі по собі не підтверджують, що всі сплачені відповідачем кошти повинні бути зараховані виключно в рахунок погашення тіла кредиту.
З поданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що здійснені відповідачем платежі враховувалися при визначенні поточної заборгованості та спрямовувалися на погашення відповідних складових боргу.
Крім того, суттєве значення має договір про внесення змін та доповнень № 3 від 12 листопада 2024 року, укладеному вже після здійснення значної частини платежів.
У цьому договорі сторонами прямо зафіксовано залишок основної суми кредиту у розмірі 364 838,70 грн.
Відтак твердження відповідача про те, що 229 255 грн. повинні бути механічно відняті від заявленої суми тіла кредиту, не узгоджується ані з розрахунком кредитора, ані з подальшою письмовою домовленістю сторін щодо залишку основного боргу.
За таких обставин суд вважає доведеною заборгованість за тілом кредиту у розмірі 364 838,70 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок їх одержання встановлюються договором.
Проценти за ст. 1048 ЦК України за своєю правовою природою є платою за правомірне користування чужими грошовими коштами.
Саме тому право на їх нарахування пов`язане з наявністю погодженого сторонами строку користування кредитом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначила, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України щодо сплати процентів до дня повернення позики може застосовуватися лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу такого строку право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється, а правовідносини сторін переходять із регулятивної у охоронну стадію.
У цій стадії інтереси кредитора можуть бути захищені механізмами відповідальності, передбаченими, зокрема, ст. 625 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 додатково звернула увагу на необхідність розрізняти проценти як плату за правомірне користування кредитом за ст. 1048 ЦК України та проценти як міру відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України.
Відтак, позивач, обґрунтовуючи правомірність нарахування процентів після завершення строку кредитування, посилається на положення договору, відповідно до яких після закінчення строку кредитування проценти продовжують нараховуватися в розмірі, передбаченому п. 1.1 договору. Суд погоджується з тим, що така умова договору існує.
Разом із тим суд не може оцінювати її ізольовано від правової природи заявленої позивачем вимоги.
Із позову, розрахунку та поданих позивачем заперечень на відзив вбачається, що 42 відсотки річних заявляються саме як проценти за користування кредитом, а не як проценти річних у порядку ст. 625 ЦК України.
Позивач сам окремо наголошує, що вимоги за ст. 625 ЦК України у цій справі ним не заявлені.
Отже, у суду відсутні правові підстави самостійно змінювати характер заявленої вимоги та кваліфікувати проценти, заявлені як плата за користування кредитом, як відповідальність за прострочення.
Суд також враховує, що договором передбачені окремі наслідки неналежного виконання зобов`язання, що додатково свідчить про необхідність розмежовувати плату за користування кредитом і відповідальність за його несвоєчасне повернення.
Не змінює цього висновку і положення договору про те, що він діє до повного виконання сторонами зобов`язань.
Строк дії договору та строк кредитування мають різне юридичне значення.
Закінчення строку кредитування не припиняє самого грошового зобов`язання боржника та не звільняє його від обов`язку повернути кредит.
Водночас після спливу строку кредитування користування коштами вже не є тим правомірним користуванням, за яке відповідно до ст. 1048 ЦК України сплачується договірна плата.
Саме тому положення про дію договору до повного виконання не може саме по собі створювати необмежене у часі право кредитора продовжувати нарахування процентів за ст. 1048 ЦК України.
Суд окремо оцінює правове значення укладеного між сторонами 12 листопада 2024 року договору № 3 про внесення змін та доповнень до договору про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту № 14-07-21-01-27/3216_LV від 14 липня 2021 року.
Як вбачається зі змісту договору № 3, на момент його укладення сторони визначили, що залишок заборгованості за основною сумою кредиту становить 364 838,70 грн. Цим же договором сторони змінили строк кредитування, визначивши його тривалістю 1581 день від дати отримання кредиту - з 14 липня 2021 року до 11 листопада 2025 року, та погодили новий графік погашення заборгованості.
Водночас суд враховує, що попереднім договором про внесення змін та доповнень № 2 від 13 липня 2022 року строк, на який надавався кредит, був прямо визначений тривалістю 365 днів - з 14 липня 2022 року по 12 липня 2023 року включно. Отже, на момент укладення договору № 3 від 12 листопада 2024 року попередньо погоджений сторонами строк кредитування сплив більш ніж за рік до укладення цього договору.
Таким чином, між закінченням строку кредитування, встановленого договором № 2, та укладенням договору № 3 існував період з 13 липня 2023 року по 11 листопада 2024 року включно, протягом якого позивач продовжував нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом за ставкою 42 відсотки річних.
Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про його зміну, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Отже, за загальним правилом змінені сторонами умови зобов`язання застосовуються з моменту досягнення відповідної домовленості. Для поширення нових умов на правовідносини, які існували до укладення договору про внесення змін, така воля сторін повинна чітко випливати зі змісту їхньої домовленості.
Дослідивши зміст договору № 3 від 12 листопада 2024 року, суд встановив, що сторони прямо погодили розмір залишку основної суми кредиту - 364 838,70 грн, новий строк кредитування та новий графік платежів.
Разом з тим договір № 3 не містить визначення конкретного розміру заборгованості за процентами, яка існувала станом на 12 листопада 2024 року, та не містить положення про визнання відповідачем процентів, нарахованих кредитодавцем після спливу попереднього строку кредитування.
Зокрема, у договорі № 3 не зазначено, що ОСОБА_1 визнає заборгованість за процентами, нарахованими за період з 13 липня 2023 року по 11 листопада 2024 року, не визначено конкретного розміру такої заборгованості та не передбачено її включення до погодженого сторонами залишку основної суми кредиту у розмірі 364 838,70 грн.
Так само договір № 3 не містить прямої умови про те, що сторони погодили надати зміненому строку кредитування зворотну дію саме в частині вже здійсненого кредитодавцем нарахування процентів за період, протягом якого строк кредитування, визначений договором № 2, уже сплив.
При цьому відповідно до розрахунку, наданого самим позивачем, за період з 13 липня 2023 року по 11 листопада 2024 року включно, який становить 488 календарних днів, на залишок основної суми кредиту 364 838,70 грн за ставкою 42 відсотків річних позивачем нараховано 204 869,42 грн процентів.
Отже, на момент укладення договору № 3 йшлося не про незначну чи технічну суму нарахувань, а про процентну заборгованість у розмірі 204 869,42 грн, щодо якої у тексті договору № 3 відсутнє пряме волевиявлення відповідача про її визнання та погодження обов`язку зі сплати саме як процентів за правомірне користування кредитними коштами.
Натомість, на відміну від процентної заборгованості, сторони у договорі № 3 чітко та конкретно визначили залишок основної суми кредиту - 364 838,70 грн. Така відмінність у змісті домовленості сторін має істотне значення для оцінки судом договору № 3: він підтверджує погодження відповідачем розміру неповернутого тіла кредиту, однак не дає достатніх підстав вважати, що відповідач одночасно визнав усі проценти, нараховані позивачем за попередній період після спливу строку кредитування.
Саме по собі зазначення у договорі № 3 нового загального строку кредитування - з 14 липня 2021 року до 11 листопада 2025 року - за відсутності прямого положення про визнання вже нарахованої процентної заборгованості не може розцінюватися судом як безумовне підтвердження правомірності нарахування 204 869,42 грн процентів за період з 13 липня 2023 року по 11 листопада 2024 року.
Інше тлумачення договору № 3 фактично означало б, що суд на підставі самого лише визначення нового строку кредитування повинен припустити наявність волі відповідача на визнання значної суми процентної заборгованості, яка безпосередньо у договорі № 3 не визначена. На переконання суду, такий висновок не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що договір № 3 від 12 листопада 2024 року підтверджує погодження сторонами залишку основної суми кредиту в розмірі 364 838,70 грн та визначає нові умови подальшого виконання кредитного зобов`язання, однак не може розглядатися як належна та достатня підстава для визнання правомірними процентів у розмірі 204 869,42 грн, нарахованих позивачем за період з 13 липня 2023 року по 11 листопада 2024 року включно, тобто після спливу строку кредитування, встановленого договором № 2, та до укладення договору № 3.
Суд також враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 березня 2026 року у справі № 464/7007/24 у якій предметом спору були вимоги про стягнення заборгованості за договором про надання коштів у позику, умови якого передбачали сплату 42 відсотки річних, нарахування суми девальвації на тіло кредиту та проценти, а також продовження дії договору до повного виконання позичальником своїх зобов`язань.
У зазначеній справі Верховний Суд виходив із того, що сторони в силу принципу свободи договору вправі самостійно визначити умови грошового зобов`язання, у тому числі погодити механізм коригування його розміру у зв`язку зі зміною валютного курсу. За умови чинності відповідних положень договору та відсутності вимог про визнання їх недійсними погоджені сторонами умови підлягають виконанню.
Верховний Суд визнав обґрунтованим висновок апеляційного суду про те, що передбачена договором сума девальвації, розрахована відповідно до погодженої сторонами формули, підлягає стягненню на непогашене тіло кредиту, а щодо процентів - лише на проценти, нараховані у межах строку кредитування. У тій справі Верховний Суд погодився зі стягненням девальвації на непогашене тіло кредиту та девальвації на проценти, нараховані в межах строку кредитування.
Таким чином, із наведеного правового підходу вбачається, що передбачена договором девальваційна складова має похідний характер від того грошового зобов`язання, на яке вона нараховується: девальвація основної суми кредиту визначається виходячи з непогашеного тіла кредиту, тоді як девальвація процентів може бути стягнута лише щодо тієї суми процентів, яка має належну правову підставу для стягнення.
Суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 06 березня 2026 року переглядав постанову апеляційного суду саме в частині стягнення сум девальвації.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що правовий підхід, застосований Верховним Судом у справі № 464/7007/24, підтверджує обґрунтованість стягнення передбаченої договором девальвації на непогашену основну суму кредиту, а щодо девальвації процентів - необхідність визначати її виключно виходячи з тієї суми процентів, яка правомірно нарахована та підлягає стягненню.
Суд ураховує вказану практику у сукупності з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у справах № 444/9519/12 та № 910/4518/16.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що правові підстави для стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами, нарахованих позивачем за період з 13 липня 2023 року по 11 листопада 2024 року включно, відсутні, оскільки такі проценти нараховані після спливу строку кредитування, встановленого договором про внесення змін та доповнень № 2 від 13 липня 2022 року, та до укладення сторонами договору про внесення змін та доповнень № 3 від 12 листопада 2024 року.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, протягом зазначеного періоду на непогашений залишок основної суми кредиту у розмірі 364 838,70 грн позивач продовжував здійснювати нарахування процентів за передбаченою договором ставкою 42 відсотки річних. Період такого нарахування становить 488 календарних днів, а загальний розмір нарахованих за цей час процентів становить 204 869,42 грн.
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність у позивача права на нарахування процентів за користування кредитом у зазначений період, сума таких процентів у розмірі 204 869,42 грн підлягає виключенню із заявленої позивачем до стягнення загальної суми процентної заборгованості.
Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 466 345,01 грн заборгованості за процентами. З урахуванням виключення процентів у розмірі 204 869,42 грн, нарахованих за період з 13 липня 2023 року по 11 листопада 2024 року включно, обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача, є заборгованість за процентами у розмірі 261 475,59 грн.
Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у цій частині, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача 261 475,59 грн заборгованості за процентами за користування кредитом та відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів у розмірі 204 869,42 грн, нарахованих поза межами погодженого сторонами строку кредитування.
Вирішуючи вимоги про стягнення девальваційної складової, суд виходить із положень ст. 524, 533 ЦК України.
За змістом ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Частиною 2 ст. 533 ЦК України передбачено можливість визначення суми, що підлягає сплаті у гривнях, з урахуванням відповідного валютного еквівалента та погодженого сторонами порядку розрахунку.
Умовами договору сторони погодили механізм зміни гривневого розміру основного боргу та процентів у разі зміни курсу долара США.
Таким чином, девальваційна складова у цій справі не є самостійною штрафною санкцією чи додатковою комісією, а становить погоджений сторонами механізм визначення остаточного розміру грошового зобов`язання.
Відповідні положення договору не визнані недійсними.
Тому суд вважає обґрунтованою заявлену позивачем суму девальвації основного боргу - 195 418,97 грн.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення девальвації, нарахованої на заборгованість за процентами, суд враховує, що така складова за своєю правовою природою є похідною від відповідної процентної заборгованості та не може існувати самостійно за відсутності правових підстав для стягнення процентів, на суму яких вона нарахована.
Як встановлено судом, позивачем заявлено до стягнення 466 345,01 грн заборгованості за процентами, однак обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню, суд визнав лише її частину у розмірі 261 475,59 грн. Проценти у розмірі 204 869,42 грн, нараховані за період з 13 липня 2023 року по 11 листопада 2024 року включно, суд визнав такими, що нараховані поза межами погодженого сторонами строку кредитування та не підлягають стягненню.
Відтак відсутні правові підстави і для стягнення тієї частини девальваційної складової, яка нарахована на проценти, визнані судом необґрунтованими. Протилежний висновок фактично призвів би до стягнення з відповідача додаткової суми, похідної від грошового зобов`язання, у задоволенні якого судом відмовлено.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що на загальну заявлену до стягнення суму процентів у розмірі 466 345,01 грн позивачем визначено девальваційну складову у розмірі 249 788,91 грн. Враховуючи встановлений судом розмір процентної заборгованості, яка має належну правову підставу та підлягає стягненню, відповідна їй сума девальвації становить 140 054,47 грн.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення девальвації, нарахованої на проценти, підлягає частковому задоволенню у розмірі 140 054,47 грн. У задоволенні вимоги про стягнення решти девальвації процентів у розмірі 109 734,44 грн, яка припадає на проценти, нараховані поза межами погодженого строку кредитування, слід відмовити.
Такий підхід узгоджується і з правовим значенням висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 06 березня 2026 року у справі № 464/7007/24, відповідно до яких девальваційна складова щодо процентів визначається у взаємозв`язку з тією процентною заборгованістю, яка має належну правову підставу для стягнення.
Суд також не погоджується з доводами сторони відповідача про те, що спірні правовідносини мають характер споживчого кредитування та до них підлягають застосуванню положення законодавства про захист прав споживачів і споживче кредитування.
Вирішальним для правової кваліфікації кредиту в цій частині є, зокрема, мета, для якої відповідно до договору надавалися кредитні кошти.
Так, відповідно до п. 1.3 укладеного сторонами договору про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту № 14-07-21-01-27/3216_LV від 14 липня 2021 року, сторони прямо погодили цільове призначення кредиту - «для створення бізнесу».
Отже, зі змісту укладеного сторонами договору вбачається, що кредит надавався відповідачу не для задоволення його особистих, сімейних, домашніх чи інших потреб, не пов`язаних із підприємницькою або професійною діяльністю, а саме з метою створення бізнесу.
За таких обставин сам по собі статус відповідача як фізичної особи не є достатньою підставою для віднесення укладеного ним договору до договорів споживчого кредитування, оскільки визначальним у цьому випадку є погоджене сторонами цільове призначення отриманих коштів.
Суд враховує також, що у справі № 464/7007/24, кредит також був наданий фізичній особі з визначеним договором цільовим призначенням - для створення бізнесу. При оцінці таких правовідносин було враховано саме господарську, а не споживчу мету отримання кредитних коштів.
При цьому відповідачем не надано доказів того, що визначене безпосередньо у договорі цільове призначення кредиту було змінене сторонами або що кредитодавець надав кредит саме для задоволення особистих, сімейних чи побутових потреб позичальника.
Суд також бере до уваги, що відповідач після укладення основного договору виконував передбачені ним зобов`язання, здійснював платежі на користь кредитодавця та надалі укладав із позивачем договори про внесення змін і доповнень до первісного договору, якими сторони змінювали окремі умови кредитування. Доказів визнання договору або його відповідних положень недійсними матеріали справи не містять.
Таким чином, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позов ТОВ «ФК «Просто Мані» підлягає частковому задоволенню. Загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Просто Мані», становить 961 787,73 грн, що складається з 364 838,70 грн основного боргу, 261 475,59 грн процентів за користування кредитом, 195 418,97 грн девальвації основної суми кредиту та 140 054,47 грн девальвації процентів.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено частково, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеній частині позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивачем відповідно до квитанції № 125 від 03 березня 2026 року сплачено судовий збір у розмірі 19 145,87 грн.
Позивачем заявлено вимоги на загальну суму 1 276 391,59 грн, з яких суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у розмірі 961 787,73 грн.
Враховуючи часткове задоволення позову та положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Просто Мані» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 14 426,81 грн (19 145,87 грн х 961 787,73 грн / 1 276 391,59 грн).
Керуючись ст. 3, 11, 204, 509, 525, 526, 530, 524, 533, 625, 628, 629, 653, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст. 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,
у х в а л и в :
позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Просто Мані» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Просто Мані» заборгованість за договором про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту № 14-07-21-01-27/3216_LV від 14 липня 2021 року у загальному розмірі 961 787 грн. 73 коп. (дев`ятсот шістдесят одна тисяча сімсот вісімдесят сім гривень 73 копійки), що складається з: 364 838,70 грн - заборгованість за основною сумою кредиту; 261 475,59 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 195 418,97 грн - сума девальвації, нарахована на основну суму кредиту; 140 054,47 грн - сума девальвації, нарахована на проценти.
Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Просто Мані» судовий збір у розмірі 14 426,81 грн. ( чотирнадцять тисяч чотириста двадцять шість гривень 81 копійка)
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Сторони в справі: 
Позивач: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Просто Мані», адреса місце розташування: м. Київ, вул. узвіз Кловський, 7, прим. 28, ЄДРПОУ:43162329.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Суддя | | І.  Є.  Зима