ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" липня 2026 р. Справа№ 810/6041/14
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Спаських Н.М.
суддів: Яценко О.В. 
Гончарова С.А. 

при секретарі судового засідання Кузьменко А.М.,
за участі представників сторін згідно протоколу судового засідання від 02.07.2026, 
розглянувши у судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Військової частини НОМЕР_1 та Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Київської області від 18.03.2026 (дата підписання повного тексту рішення 15.04.2026)
у справі № 810/6041/14 (суддя Лопатін А.В.)
за позовом Заступника військового прокурора Дарницького гарнізону (м. Київ) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (м. Київ), Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (м. Київ), Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )
до Бориспільської міської ради Київської області (Київська обл.)
за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватного акціонерного товариства "Агробудмеханізація" (Київська обл.)
про скасування рішення та державної реєстрації земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст та підстави позовних вимог. Рух справи.
Заступник військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 у жовтні 2014 року звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив:
- скасувати рішення Бориспільської міської ради Київської області від 29.05.2008 р. № 3898-34-У "Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки площею 0,5226 га в оренду закритому акціонерному товариству "Агробудмеханізація" під будівництво багатоповерхового житлового будинку в соцмістечку (навпроти житлового будинку АДРЕСА_2 (землі житлової та громадської забудови)";
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3210500000:07:002:0036.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2020 закрито провадження у справі №810/6041/14 з огляду на те, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.07.2020 заяву Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про направлення справи за встановленою юрисдикцією - задоволено. Справу № 810/6041/14 передано на розгляд до Господарського суду Київської області.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду Київської області від 18.03.2026 у справі № 810/6041/14 в задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обраний прокурором спосіб захисту порушеного права шляхом скасування рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації земельної ділянки, є неналежним та неефективним для захисту порушеного права держави.
Зокрема, місцевий господарський суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Бориспільської міської ради Київської області від 29.05.2008 № 3898-34-У є актом індивідуальної дії, яке вичерпало свою дію виконанням, а його скасування не призведе до відновлення прав сторони позивача та не створює правового механізму для фактичного поновлення права користування земельною ділянкою без її витребування.
Щодо вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки суд зазначив, що прокурором не наведено обґрунтуваного причинно-наслідкового зв`язку між скасуванням рішення міської ради та необхідністю скасування державної реєстрації самої ділянки, а кадастрова реєстрація має обліковий характер, засвідчує формування земельної ділянки і сама по собі не створює та не припиняє речових прав. 
З огляду на встановлену неефективність та неналежність обраного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові, суд визнав відсутніми підстави для розгляду заяви відповідача та третьої особи про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених вимог. 
Судові витрати зі сплати судового збору суд поклав на сторону позивача відповідно до статті 129 ГПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 , 05.05.2026 через систему «Електронний суд» звернулася до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (зареєстровано в суді 06.05.2026), в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 18.03.2026 по справі № 810/6041/14 скасувати, та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги Військова частина НОМЕР_1 посилається на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2018 у справі № 910/31767/15, яке набрало законної сили 14.04.2021, визнано недійсним розпорядження виконуючого обов`язки глави Київської обласної державної адміністрації від 12.10.1993 № 412 у частині припинення права користування землями Міністерства оборони України загальною площею 4 885,33 га, до складу яких, на думку апелянта, входить і спірна земельна ділянка площею 0,5226 га, передана в оренду ПрАТ «Агробудмеханізація» оскаржуваним рішенням Бориспільської міської ради від 29.05.2008 № 3898-34-V.
З огляду на це скаржник вважає, що суд першої інстанції не врахував наведене рішення, яке, за його твердженням, підтверджує перебування спірної земельної ділянки у користуванні Міністерства оборони України, а відтак відсутність у Бориспільської міської ради повноважень на передачу цієї ділянки в оренду, яка із володіння держави в установленому порядку не вибувала.
Апелянт зазначає, що землі оборони можуть перебувати виключно у державній чи комунальній власності та використовуватися лише для потреб Збройних Сил України, а питання їх вилучення і передачі належить до компетенції Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України. Апелянт наводить положення Земельного кодексу України, Законів України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», «Про використання земель оборони», а також Положення про порядок надання в користування земель для потреб Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 № 483, і на цій підставі стверджує, що спірна земельна ділянка встановленим законом порядком із державної власності та спецкатегорії земель оборони не вилучалася. Згода Кабінету Міністрів України або Міністерства оборони України на її вилучення не надавалася. Апелянт зазначає, що оскаржуваним рішенням Бориспільської міської ради фактично було змінено цільове призначення земель оборони державної власності з віднесенням їх до земель комунальної власності, чим відповідач вийшов за межі наданих йому повноважень, порушивши вимоги статті 19 Конституції України, а також права та законні інтереси землекористувачів спірної земельної ділянки.
Разом з цим скаржник заперечує проти висновку суду першої інстанції щодо відсутності заперечень Військової частини НОМЕР_2 під час інвентаризації земель, зазначаючи, що така обставина не може розцінюватися як добровільна відмова від права користування спірною ділянкою, оскільки землі оборони можуть передаватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Київське квартирно-експлуатаційне управління, 06.05.2026 через систему «Електронний суд» також звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (зареєстровано в суді 07.05.2026), в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Київської області по справі № 810/6041/14 та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги заступника військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до Бориспільської міської ради Київської області.
Київське квартирно-експлуатаційне управління посилається на те, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони, оскільки Постановою Ради Міністрів УРСР від 19.07.1947 № 1189/036 Міністерству збройних сил СРСР для розширення території аеродрому першої групи « ІНФОРМАЦІЯ_1 було відведено 79 га землі із землекористування колгоспу «Перемога» Бориспільського району Київської області, на якій у подальшому було розміщено Військову частину НОМЕР_2 .
Скаржник зазначає, що рішенням Господарського суду м. Києва від 23.11.2018 у справі № 910/31767/15 визнано недійсним Розпорядження виконуючого обов`язки глави Київської обласної державної адміністрації представника Президента України від 12.10.1993 № 412 «Про наслідки інвентаризації земель оборони та інших відомств на території області» в частині припинення права користування землями Міністерству оборони України загальною площею 4 885,33 га, у тому числі щодо земельної ділянки площею 34,0 га, розташованої у АДРЕСА_2 , на якій знаходилось військове містечко, при цьому вказане судове рішення не було скасоване в апеляційному та касаційному порядку.
Також скаржник посилається на приписи частин 1, 2 статті 77 Земельного кодексу України та статті 1 ЗУ «Про використання земель оборони», відповідно до яких землями оборони визнаються земельні ділянки, призначені для забезпечення діяльності Збройних Сил України та розміщення військових частин, і такі землі можуть перебувати лише в державній власності.
Разом з цим, апелянт зазначає, що відповідно до пункту 45 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 № 483, передача земель оборони місцевим органам влади можлива лише за згодою Міністра оборони України або за його дорученням.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційні скарги.
26.05.2026 через систему "Електронний суд" відповідач, Бориспільська міська рада, звернулась до Північного апеляційного господарського суду з відзивом на апеляційні скарги у даній справі, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 , залишити без змін рішення Господарського суду Київської області у справі №810/6041/14 від 18.03.2026. 
Відповідач зазначає, що спірна земельна ділянка у складі земельної ділянки площею 34 га перебуває у комунальній власності Бориспільської міської ради з 1993 року, а позивачами не доведено належними та допустимими доказами приналежності цієї ділянки до земель оборони у розумінні статті 77 Земельного Кодексу України, оскільки на ній відсутні та ніколи не розміщувались об`єкти постійної діяльності військових частин, установ чи інших військових формувань. Відповідач також вказує, що станом на час прийняття спірного рішення земельна ділянка перебувала у відкритому, безперервному та законному володінні міської ради понад 19 років, а оскаржуване рішення прийняте в межах повноважень, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Відповідач наголошує, що спірне рішення міської ради є актом одноразової дії ненормативного характеру, яке вичерпало свою дію після виконання: на його підставі укладено договір оренди земельної ділянки, який у подальшому реалізований та припинений, на ділянці збудовано та введено в експлуатацію багатоквартирний житловий будинок, права власності на квартири та нежитлові приміщення якого вже зареєстровані за добросовісними набувачами. 
З огляду на це відповідач вважає, що скасування рішення міської ради не призведе до поновлення прав чи інтересів держави та не матиме реальних юридичних наслідків, а обраний позивачами спосіб захисту порушеного права є неналежним та неефективним, з посиланням на відповідну практику Великої Палати Верховного Суду.
Крім того, відповідач заявляє про застосування наслідків спливу позовної давності, зазначаючи, що позов прокурором подано через понад шість років після прийняття оскаржуваного рішення та через десятки років після переходу земельної ділянки у комунальну власність, а позивачами не доведено поважності причин пропуску строку вчасного звернення до суду в межах строку позовної давності. Відповідач також вказує на відсутність належного обґрунтування прокурором виключних підстав для представництва інтересів держави відповідно до статті 23 ЗУ «Про прокуратуру», а також на відсутність у Київського квартирно-експлуатаційного управління та військової частини НОМЕР_1 статусу належних позивачів з огляду на недоведеність наявності у них речових прав на спірну земельну ділянку.
27.05.2026 через систему "Електронний суд" від третьої особи, Приватного акціонерного товариства "Агробудмеханізація" (забудовник та колишній орендар земельної ділянки) до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на обидві апеляційні скарги у даній справі. Третя особа просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 , оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі - залишити без змін.
ПрАТ «Агробудмеханізація» заперечуючи проти доводів апеляційних скарг зазначає, що ним право оренди спірної земельної ділянки площею 0,5226 га набуто на законних підставах із дотриманням процедури, передбаченої статтями 123- 125 Земельного Кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин).
Відповідно до частини 4 статті 35 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації» позитивний висновок експертизи є підставою для прийняття органом місцевого самоврядування відповідного рішення, тому міська рада мала законні підстави розпорядитися вільною земельною ділянкою комунальної власності.
На ділянці за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Захисників Вітчизни, 12 (кадастровий номер 3210500000:07:002:0036) споруджено та введено в експлуатацію житловий будинок середньої поверховості (декларація про готовність від 11.11.2016), сплачено пайовий внесок на розвиток інфраструктури, договір оренди земельної ділянки із третьою особою вже розірвано за взаємною згодою сторін 22.08.2017 з поверненням ділянки орендодавцю (Бориспільській міській раді) за актом приймання-передачі.
Вважає, що Позивачами не доведено приналежність ділянки до земель оборони у розумінні статті 77 Земельного Кодексу України через відсутні доказів розміщення та/або функціонування на ній об`єктів постійної діяльності військових формувань чи передачі ділянки Міністерству оборони України у встановленому порядку.
Апелянти не довели наявності у них речових прав на спірну ділянку, факту її закріплення за ними у встановленому порядку, а також існування в них порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, а тому не є суб`єктами спірних правовідносин та не мають належної матеріально-правової заінтересованості у спорі.
Третьою особою в апеляційному провадженні заявлено до стягнення з позивачів 65 775,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтованих договором про надання правничої допомоги від 07.05.2026 №07/05/26_LE, платіжною інструкцією №25743 від 07.05.2026 та практикою Верховного Суду щодо визначення розміру гонорару адвоката у фіксованій сумі (постанова від 28.12.2020 у справі №640/18402/19). Докази про понесення цих витрат третя особа має намір подати в порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України після прийняття постанови суду апеляційної інстанції у справі. 

Явка представників сторін та прокурора.
У судове засідання, призначене на 02.07.2026, з`явилися прокурор, представники позивача 1, позивача 2 та третьої особи. 
Прокурор, представники позивача-1 та позивача-2 вимоги власних апеляційних скарг підтримали, просили апеляційний господарський суд задовольнити апеляційні скарги, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Представники відповідача та третьої особи у судовому засіданні проти вимог апеляційних скарг заперечували, просили апеляційний господарський суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
Як убачається з матеріалів справи та не заперечується її учасниками, Заступник військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 в жовтні 2014 року звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом у якому просив:
- скасувати рішення Бориспільської міської ради Київської області від 29.05.2008 р. № 3898-34-У "Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки площею 0,5226 га в оренду закритому акціонерному товариству "Агробудмеханізація" під будівництво багатоповерхового житлового будинку в соцмістечку (навпроти житлового будинку АДРЕСА_2 (землі житлової та громадської забудови)";
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3210500000:07:002:0036.
Як встановлено Київським окружним адміністративним судом та судами вищих інстанцій, що переглядали рішення Київського окружного адміністративного суду, постановою Ради Міністрів УРСР від 19.07.1947 р. № 1189/036 Міністерству збройних сил СРСР для розширення території аеродрому першої групи " ІНФОРМАЦІЯ_1 відведено 79 га землі із землекористування колгоспу "Перемога" Бориспільського району Київської області.
У подальшому на вказаній земельній ділянці розміщено Військову частину НОМЕР_2 , що не заперечується учасниками справи.
Згідно фотокопії листа Управління земельних ресурсів Київської обласної державної адміністрації від 08.10.1993 р. № 1-498 убачається, що відповідно до Постанови Верховної Ради України від 18.12.1990 р. № 563-ХІІ "Про земельну реформу" та на виконання доручення Кабінету Міністрів України від 22.01.1993 р. № 829/4, проведено інвентаризацію земель, що знаходяться, зокрема, в користуванні Міністерства оборони України.
Інвентаризацію земель проведено комісіями, що створені райдержадміністраціями та виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) Рад народних депутатів.
У ході інвентаризації виявлено, що станом на 01.01.1993 р. у користуванні військових частин, підрозділів і установ Міністерства оборони України рахується 15 034,7 га земель, з яких 5 808,5 га - не використовується для потреб оборони.
Комісіями внесено пропозиції щодо припинення права користування землями площею 5 765 га та повернення їх у народне господарство із зарахуванням до земель запасу та подальшим перерозподілом.
Представники окремих військових частин і підрозділів Міністерства оборони України, зокрема - Білоцерківського, Броварського, Васильківського, Києво-Святошинського та Макарівського районів Київської області заперечували проти передачі у народне господарство відповідних площ. Представники в/ч НОМЕР_2 таких заперечень не подавали.
Згідно розпорядження Бориспільської РДА, Виконавчого комітету міської Ради народних депутатів від 09.04.1994 р. № 118 Київським відділенням інституту землеустрою Української академії аграрних наук проведено інвентаризацію земель в/ч НОМЕР_2 Дарницької КЕЧ МО України в межах Бориспільського району Київської області.
До складу комісії входили, зокрема, представник землекористувача в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 та представник КЕЧ ОСОБА_2 .
У ході інвентаризації встановлено, що земельна ділянка Військової частини НОМЕР_2 виділена із земель основного масиву військового аеродрому, право користування яким надано на підставі рішення Київського обласного виконавчого комітету депутатів трудящих від 10.02.1947 р. № 2191-С.
Також комісією встановлено, що з 125.1 га земель, які знаходяться у користуванні в/ч НОМЕР_2 , земельна ділянка площею 91.1 га використовується за цільовим призначенням, а земельна ділянка площею 34 га, на якій розміщене житлове містечко військових - не використовується для потреб оборони, тому її слід передати у постійне користування Бориспільській міській раді.
Комісією складено Акт інвентаризації земель Міністерства оборони України на території в/ч НОМЕР_2 Бориспільського району, який підтверджує висновки інвентаризації, та підписаний всіма її членами без зауважень.
Отже, згідно з інвентаризацією земель Міноборони та інших відомств на території області від 08.10.1993 р. № 1-498, проведеною Управлінням земельних ресурсів Київської обласної державної адміністрації Державного комітету України по земельним ресурсам, останнім встановлено, що:
- станом на 01.01.1993 р. в користуванні військових частин, підрозділів і установ рахується 15 034,7 га земель (сільськогосподарських угідь - 4 226,3 га, лісових площ - 4 733,4 га, інших земель - 6 075 га);
- в ході інвентаризації земель встановлено, що за цільовим призначенням використовується - 9 226,2 га (сільгоспугідь - 1227,9 га, лісових площ - 2557,6 га, інших земель - 5440,7 га); не використовується для потреб оборони 5 808,5 га (сільгоспугідь - 2 998,2 га, лісових площ - 2 175,8 га, інших земель - 634,3 га);
- комісії внесли пропозиції припинити право користування землею на площі 5 765 га і повернути їх в народне господарство, зарахувавши до земель запасу з подальшим їх перерозподілом.
За наслідками розгляду матеріалів вказаної інвентаризації, розпорядженням представника Президента України в Київській області від 12.10.1993 р. № 412 затверджено її результати та припинено право користування землями, які використовуються не для своїх потреб та не за цільовим призначенням, зокрема, Міністерства оборони України - 5 765.0 га.
ЗАТ "Агробудмеханізація" (яке реорганізовано у ПрАТ "Агробудмеханізація"), що є третьою особою у даній справі, розробило та погодило з відповідними органами місце розташування земельної ділянки, площею 0,5226 га під будівництво багатоповерхового житлового будинку в районі Соцмістечка навпроти двоповерхового будинку АДРЕСА_2 .
Рішенням Бориспільської міської ради Київської області від 31.05.2007 р. № 1415-18-V затверджено матеріали погодження місця розташування земельної ділянки, та надано дозвіл ЗАТ "Агробудмеханізація" на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди під будівництво багатоповерхового житлового будинку в соцмістечку навпроти житлового будинку № 160 у м. Борисполі.
На підставі зазначеного рішення, третьою особою у справі розроблено проект землеустрою і за результатами розгляду цього проекту, керуючись власними повноваженнями у сфері земельних відносин, Бориспільською міською радою Київської області прийнято оскаржене позивачами рішення 29.05.2008 р. № 3898-34-V "Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки площею 0,5226 га в оренду ЗАТ "Агробудмеханізація" під будівництво багатоповерхового будинку в соцмістечку (навпроти житлового будинку № 160) у місті Борисполі (землі житлової та громадської забудови)".
У подальшому, на підставі рішення Бориспільської міської ради Київської області № 3898-34-V від 29.05.2008 р. між ЗАТ "Агробудмеханізація" та Бориспільською міською радою укладено Договір оренди землі від 29.09.2008 р., відповідно до якого передано в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,5226 га у м. Борисполі Київської області, в соцмістечку (напроти житлового будинку № 160) для будівництва багатоповерхового житлового будинку.
Цей договір зареєстровано в Бориспільському міському відділенні Київської регіональної філії центру Державного земельного кадастру, про що у реєстрі земель вчинено запис від 02.10.2008 р. № 0040833700153.
Доказів визнання недійсним даного договору оренди в справу не подано. 
Сторони спору звертають увагу суду, що рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2018 р. у справі № 910/31767/15 (яке набрало законної сили 14.03.2019 р.) позов Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління до Київської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України, за участю військової прокуратури Дарницького гарнізону України про скасування розпорядження задоволено, визнано недійсним Розпорядження виконуючого обов`язки глави Київської обласної державної адміністрації представника Президента України від 12.10.1993 р. № 412 "Про наслідки інвентаризації земель оборони та інших відомств на території області" в частині припинення права користування землями по Міністерству оборони України загальною площею 4 885,33 га.
При цьому, господарським судом міста Києва у межах розгляду справи № 910/31767/15 встановлено, що в Київському квартирно-експлуатаційному управлінні обліковувались земельні ділянки оборонного відомства загальною площею 4 885,33 га, у тому числі - земельна ділянка площею 34 га, відведена в користування для державних потреб оборонного відомства на підставі рішення Київського обласного виконавчого комітету депутатів трудящих від 10.11.1947 р. № 2191-С "Про відновлення права користування ВПС КВО (Військово-повітряні Сили Київського воєнного округу) земельною ділянкою площею 1 135 га, відведеної до Вітчизняної війни під аеродром "Бориспіль" та авіамістечко" із земель основного масиву військового аеродрому (розташована в межах Бориспільського району Київської області, на той час використовувалась для потреб оборони та закріплена за військовою частиною НОМЕР_2 (наразі НОМЕР_1 ), яка за цільовим призначенням відноситься до земель оборони, а за формою власності - до державної.
З урахуванням встановлених обставин у справі № 910/31767/15, прокурор розцінює як протиправне рішення Бориспільської міської ради Київської області від 29.05.2008 р. № 3898-34-У "Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки площею 0,5226 га в оренду закритому акціонерному товариству "Агробудмеханізація" під будівництво багатоповерхового житлового будинку в соцмістечку (навпроти житлового будинку № 160) у м. Борисполі (землі житлової та громадської забудови)" та вважає наявними підстави для його оскарження. 
В свою чергу представники позивачів підтримують позицію прокурора з мотивів, зокрема, що рішення Міністерством оборони про передачу земельної ділянки площею 34 га Бориспільській міській раді (відповідачу) не приймалось, тому рада розпорядилася земельною ділянкою, що їй не належить, на користь третьої особи протиправно.
В ході розгляду справи, представник відповідача, Бориспільської міської ради, позовних вимог не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову. Стверджував, що оскаржуване рішення є обґрунтованим та правомірним, оскільки спірна земельна ділянка передана у користування Бориспільській міській раді за наслідками інвентаризації земель Військової частини НОМЕР_2 (наразі А 2215) та Дарницької КЕЧ МО України у межах Бориспільського району Київської області.
Представник третьої особи також просив суд відмовити у задоволенні позову і, зокрема зазначав, що право користування спірною земельною ділянкою ПрАТ "Агробудмеханізація" було оформлено у встановленому законом порядку: отримано необхідні дозволи та погодження уповноважених органів, після чого на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування укладено договір оренди земельної ділянки, який належно виконувався.
В межах розгляду спору за правилами адміністративного судочинства, було прийнято остаточне рішення, що спір за заявленими позовними вимогами не є публічно-правовим. Спірні правовідносини пов`язані із захистом майнових прав сторони позивача, зокрема права користування спірною земельною ділянкою, що перебуває у комунальній власності. Відтак такий спір підлягає розгляду виключно в порядку господарського судочинства, оскільки стосується захисту цивільного права, а не прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Ці висновки підтверджено Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.01.2024 р., якими касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України залишено без задоволення; постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2020 р. залишено без змін.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Суд апеляційної інстанції, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині 3 статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу способами та в порядку, визначеними законом або договором.
За приписами статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК України).
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Ефективний спосіб правового захисту повинен забезпечити реальне поновлення порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Натомість застосування судом неефективного способу захисту створює лише видимість захисту права особи, у той час як насправді таке право залишається незахищеним.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим: обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства та не суперечити принципам верховенства права і процесуальної економії (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
При цьому обрання способу захисту є прерогативою позивача. Водночас свобода в обранні способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з неналежністю чи неефективністю заявленого способу захисту з урахуванням конкретних обставин спірних відносин. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункти 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

На запитання колегії суддів учасниками справи підтверджено, що ні в судах адміністративної юрисдикції, ні в господарському суді, первісно заявлені позовні вимоги не змінювалися та не уточнювалися. 
Також представники сторони позивача не пояснили, якого реального результату мали намір досягнути позивачі для себе за наслідками задоволення позовних вимог, якщо питання про витребування спірної земельної ділянки на користь держави у позові не було заявлено. 
Не було пояснено і те, в якому реєстрі чи лише в Державному земельному кадастрі слід скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3210500000:07:002:0036 за другою позовною вимогою.

Як сформовано позовні вимоги, предметом позову у даній справі є вимоги про скасування рішення Бориспільської міської ради Київської області від 29.05.2008 № 3898-34-V "Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки площею 0,5226 га в оренду закритому акціонерному товариству "Агробудмеханізація" під будівництво багатоповерхового житлового будинку в соцмістечку (навпроти житлового будинку № 160) у м. Борисполі (землі житлової та громадської забудови)" та про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3210500000:07:002:0036.
Суд вбачає, що дані позовні вимоги є самостійними (окремими), а не основною та похідною вимогою одна від одної. 
Відповідно до положень ч.4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Жодним з учасників справи не заперечено суду, що на час вирішення спору та здійснення апеляційного провадження оскаржене рішення Бориспільської міської ради Київської області від 29.05.2008 № 3898-34-V "Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки площею 0,5226 га в оренду закритому акціонерному товариству "Агробудмеханізація" під будівництво багатоповерхового житлового будинку ..." вже було повністю виконано, а отже, реалізовано виникненням відповідних прав у особи, персонально якої це рішення стосується. 
Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування -- не є ефективним способом захисту порушеного права, адже задоволення такої вимоги не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування спірної земельної ділянки (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункти 8.13 - 8.15)).
При прийнятті оскарженого рішення, Господарським судом Київської області, з урахуванням, зокрема і позицій Великої Палати Верховного Суду у наведених постановах вказано, що серед визначених і тому належних способів захисту речових прав, ЦК України виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392). Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. 
Для витребування майна, попереднє оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, чи оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна -- не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування без заявлення вимоги про визнання його недійсним, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 15.10.2019 у справах № 911/2034/16 (пункт 46) та № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50)).
Отже, з урахуванням правових позицій Верховного Суду, оскільки позивачі, які не є учасниками ні спірного рішення Бориспільської міської ради Київської області від 29.05.2008 № 3898-34-V "Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки площею 0,5226 га в оренду закритому акціонерному товариству "Агробудмеханізація" під будівництво багатоповерхового житлового будинку ...", ні договору оренди земельної ділянки між відповідачем та третьою особою, обґрунтовують свої вимоги тим, що право на спірну земельну ділянку належить державі і в установленому законом порядку та за рішенням Міністерства оборони України вона не вибувала із власності держави, належною позовною вимогою у спірних правовідносинах є вимога про витребування земельної ділянки від її кінцевого набувача на користь держави. 
Тому позовні вимоги, які пред`явлені у справі, є неналежними, бо не призводять до повернення земельної ділянки у власність держави для відновлення у позивачів прав користування та розпорядження нею. 
За доводами третьої особи, що підтверджено наявними у справі доказами та не заперечено учасниками справи, на час здійснення апеляційного провадження укладений між Бориспільською міською радою та ЗАТ "Агробудмеханізація" договір оренди землі від 29.09.2008 був виконаний за його цільовим призначенням. На спірній земельній ділянці збудовано багатоповерховий житловий будинок, який вже введено в експлуатацію, а фізичні особи набули право власності на квартири у цьому будинку. Договір оренди земельної ділянки вже навіть розірвано за взаємною згодою його сторін на підставі рішення Бориспільської міської ради від 03.08.2017 № 2186-29-VII.
З часу виникнення порушеного права та в період розвитку спірних відносин, з боку позивачів не ставилося питання про витребування земельної ділянки у власність держави. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, що дослідивши матеріали справи та зміст заявлених вимог, враховуючи суть порушеного права держави, за захистом якого звернувся прокурор, суд першої інстанції вірно встановив, що позовні вимоги за своїм змістом та спрямованістю не забезпечують досягнення тієї правової мети, задля якої заявлено позов, а саме - відновлення порушеного права держави в особі визначених позивачів, на поновлення їх повноважень щодо користування та розпорядження майном у вигляді спірної земельної ділянки. 
Саме по собі скасування рішення органу місцевого самоврядування та державної реєстрації земельної ділянки не зумовлює автоматичного відновлення можливості позивачів реалізовувати повноваження щодо спірного майна, не створює механізму поновлення такого права та не усуває усіх перешкод у його здійсненні, створених забудовою ділянки та виникненням приватної власності на квартири у житловому будинку. Висновки суду першої інстанції з даного питання є вірними. 

Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3210500000:07:002:0036, то прокурор не пояснив, яким чином це само по собі сприятиме захисту права держави, якщо за результатом задоволення такої вимоги земельна ділянка взагалі зникне як об`єкт речових прав. В такому випадку держава повинна буде понести додаткові фінансові витрати на розробку нової технічної документації, формування та повторну реєстрацію ділянки. 
Скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки ліквідовує об`єкт спору як такий, тому такий наслідок безумовно іде в розріз з наміром прокурора захистити та відновити порушене право держави щодо предмета спору (який має існувати) і тому такий спосіб захисту права ніяк не може вважатися належним для сторони позивача у виниклому спорі.  
Колегія суддів при цьому виходить з наступного: 
Згідно положень ст. 79-1 Земельного Кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Згідно частини 13 цієї статті земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі:
поділу або об`єднання земельних ділянок;
скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації;
якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", не було зареєстровано протягом року з вини заявника.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
ст. 79 - 1 ЗК України доповнено частиною тринадцятою згідно із Законом № 340-IX від 05.12.2019
Наявність обмежень у використанні земель, у тому числі червоних ліній, в межах земельної ділянки, що формується для обслуговування існуючого об`єкта нерухомості (будівлі, споруди), не перешкоджає її формуванню та визначенню її цільового призначення для потреб, пов`язаних із функціонуванням зазначеного об`єкта з дотриманням встановлених обмежень щодо використання земельної ділянки.

Як вже вказувала колегія суддів, у справі заявлено дві самостійні позовні вимоги, а не основна та похідна (бо скасування рішення місцевого органу влади про затвердження проекту землеустрою автоматично не тягне за собою скасування державної реєстрації земельної ділянки) і протилежного суду не доказано. 
З позовної заяви прокурора вбачається, що вона не містить обґрунтування правової підстави для вирішення другої позовної вимоги (як самостійної), що передбачає обов`язкове визнання незаконною державної реєстрації земельної ділянки, що за змістом процитованої ч. 13 ст. 79-1 ЗК України передує скасуванню державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення. 
На запитання колегії суддів прокурором надано відповідь, що в ході розгляду справи позовні вимоги не змінювалися. 
При цьому прокурор не надав відповіді, чи скасування державної реєстрації має бути проведено лише в ДЗК чи і у реєстрах речових прав (за другою заявленою позовною вимогою). 
Отже колегія суддів вважає, що правова підстава визнання незаконною державної реєстрації земельної ділянки для подальшого скасування державної реєстрації, прокурором не наведена у позові та не доводилася в ході розгляду справи. 
Ніякої вигоди у скасуванні державної реєстрації спірної земельної ділянки, яка на даний час існує як визначений об`єкт речових прав, для сторони позивача немає. Натомість така ділянка могла бути витребувана у її нинішнього власника на користь сторони позивача з існуючим кадастровим номером, державною реєстрацією та ідентифікацією на місцевості. Однак таких вимог у позові не заявлено. 
З пояснень учасників справи колегією суддів встановлено, що в ході розгляду справи будинок на спірній земельній ділянці вже повністю збудовано, права власності на квартири в ньому зареєстровано, а ділянка передана в користування ОСББ. 
Отже колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що стороною позивача не наведено належного обґрунтування того, яким чином скасування рішення міської ради про передачу земельної ділянки в оренду зумовлює необхідність скасування державної реєстрації самої земельної ділянки. Водночас скасування державної реєстрації земельної ділянки є юридичною процедурою, яка тягне виключення відомостей про неї з Державного земельного кадастру та втрату кадастрового номера, внаслідок чого така ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав.
Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка є сформованою, має кадастровий номер, а також на ній збудовано та введено в експлуатацію багатоквартирний житловий будинок, у якому зареєстровані права власності співвласників. За таких обставин скасування державної реєстрації земельної ділянки фактично призведе до припинення існування об`єкта цивільних прав та може вплинути на права осіб, які не є учасниками даного спору.
Крім того, кадастрова реєстрація земельної ділянки має обліковий характер і сама по собі не створює та не припиняє речових прав, а відтак її скасування не забезпечує відновлення порушеного права позивачів та не досягає мети звернення до суду.
Такий підхід узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 23.11.2021 р. у справі № 359/3373/16-ц, відповідно до яких вимоги про скасування реєстраційних дій після внесення відповідних відомостей до реєстрів не є належним способом захисту.
З огляду на викладене, заявлена позовна вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки також не є належним та ефективним способом захисту порушеного права.
Дослідивши матеріали справи та зміст заявлених вимог, суд першої інстанції вірно встановив, що позовні вимоги, викладені у прохальній частині позовної заяви прокурора, за своїм змістом та спрямованістю не забезпечують досягнення тієї правової мети, задля якої заявлено позов, а саме - відновлення порушеного права позивачів на здійснення повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою. 
Заявлені позовні вимоги (порізно чи в сукупності) не перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із відновленням порушеного права, на захист якого подано позов прокурором. Саме по собі скасування рішення органу місцевого самоврядування та державної реєстрації земельної ділянки не зумовлює автоматичного відновлення можливості позивача реалізовувати повноваження власника щодо спірного майна, враховуючи також і те, що на спірній ділянці на час вирішення спору вже знаходиться багатоквартирний будинок із реєстрацією речових прав на квартири за фізичними особами, а земельна ділянка знаходиться у користуванні ОСББ. 

Отже, за всіх викладених обставин обраний прокурором спосіб захисту є неефективним для відновлення порушеного права держави на користування та розпорядження земельною ділянкою, а тому є неналежним. 
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46)).
З урахуванням обрання неналежного та неефективного способу захисту порушеного права, судом першої інстанції правомірно не було застосовано положення законодавства про строк позовної давності до заявлених вимог, про що подано клопотання відповідача та третьої особи в ході розгляду справи.
Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За умовами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Отже, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 р. у справі № 369/6892/15-ц); постанова ВП ВС від 28.11.2018 р. у справі № 504/2864/13-ц (14-452цс18).
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що якщо суд доходить висновку про неналежність та неефективність обраного позивачем способу захисту права, що є самостійною підставою для відмови в позові, то немає потреби та правових підстав ще і для окремого розгляду питання про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог.
Доводи апелянтів про належність спірної земельної ділянки до земель оборони з посиланням на статтю 77 ЗК України, статті 1, 2 Закону України "Про використання земель оборони", Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затверджене наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 № 483, а також на обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2018 у справі № 910/31767/15, яким визнано недійсним розпорядження виконуючого обов`язки глави Київської обласної державної адміністрації представника Президента України від 12.10.1993 № 412 у частині припинення права користування землями Міністерства оборони України загальною площею 4 885,33 га, колегією суддів відхиляються, оскільки вони стосуються обставин, що характеризують підставу позову, тобто питання наявності чи відсутності порушеного права та доведеності позовних вимог, тоді як підставою для відмови у позові у цій справі стала неналежність та неефективність обраного способу захисту. 
Питання правового режиму спірної земельної ділянки та правомірності дій Бориспільської міської ради по розпорядженню нею підлягали б дослідженню по суті у межах розгляду належної позовної вимоги, зокрема вимоги про витребування земельної ділянки від кінцевого набувача, у межах якої позивач вправі посилатися на незаконність рішення органу місцевого самоврядування без заявлення окремої вимоги про визнання його недійсним. Відтак наведені доводи не спростовують висновку суду першої інстанції щодо обрання позивачами способу захисту, який не здатен забезпечити реальне поновлення порушеного права.
При цьому доводи скаржника, що суд першої інстанції обмежився лише висновком про неефективність, без встановлення факту порушення права або застосування реституційних наслідків - не спростовують правильності висновків суду першої інстанції при відмові в позові. 
Доводи Військової частини НОМЕР_1 щодо відсутності оцінки судом першої інстанції добросовісності кінцевого набувача колегією суддів відхиляються, оскільки питання добросовісності набувача відповідно до статті 388 ЦК України є предметом дослідження у межах віндикаційного позову про витребування майна, який у цій справі не заявлявся. За відсутності відповідної позовної вимоги суд першої інстанції не мав процесуальних підстав вирішувати питання добросовісності набуття, а нездійснення такої оцінки не може вважатися порушенням норм процесуального права, якщо відмова в позові обґрунтовується неналежним способом захисту права.
Твердження Військової частини НОМЕР_1 про те, що відсутність заперечень військової частини НОМЕР_2 під час інвентаризації земель не може розглядатися як добровільна відмова від права користування, не впливає на результат вирішення спору у даній справі, оскільки суд першої інстанції виходив виключно з неналежності та неефективності обраного способу захисту.
Доводи Київського квартирно-експлуатаційного управління в його апеляційній скарзі від 06.05.2026 про доведений чинним законодавством статус спірної земельної ділянки як земель оборони та про встановлені судовим рішенням обставини у іншій справі № 910/31767/15 на користь позиції сторони позивача, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, що обрання неналежного та неефективного способу захисту порушеного права є самостійною підставою для відмови в позові. 
За таких обставин доводи апелянтів про незаконність оскарженого рішення Господарського суду Київської області не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та відповідає практиці Верховного Суду.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо неналежного та неефективного способу захисту порушеного права держави у спірних відносинах, які ґрунтуються на наявних у справі доказах. 
Усі інші доводи та міркування скаржників, окрім вже зазначених у мотивувальній частині даної постанови, проаналізовані судом апеляційної інстанції, однак не наводяться у постанові, бо не спростовують вищенаведених висновків суду про законність рішення суду першої інстанції.
При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ( ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Нормою статті 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Скаржниками не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні. 

Судові витрати.
Згідно зі статтею 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржників.
Керуючись статтями 74, 129, 269, 270, 276, 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Київської області від 18.03.2026 у справі № 810/6041/14 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 18.03.2026 у справі № 810/6041/14 - залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на скаржників. 
4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.07.2026.

Головуючий суддя Н.М. Спаських 

Судді О.В. Яценко

С.А. Гончаров