ОКРЕМА ДУМКА

01 липня 2026 року 
м. Київ

справа №9901/318/21
адміністративне провадження №П/9901/318/21

ОКРЕМА ДУМКА
судді Верховного Суду Уханенка С.А. на рішення Верховного Суду від 01.07.2026 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Валки-Ільменіт» до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Рада національної безпеки і оборони України, Служба безпеки України, Національний банк України про визнання протиправним та нечинним і скасування Указу Президента України від 24 червня 2021 року №266/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в окремій частині.
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України ) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
Користуючись цією нормою, висловлюю незгоду з рішенням колегії суддів у цій справі в частині обґрунтування судового рішення в розрізі застосування приписів статті статті 5 Закону України «Про санкції» щодо строковості застосування санкцій.
Предметом спору у цій справі є Указ Президента України від 24 червня 2021 року №266/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію пункту 532 Додатку 2 до рішення Ради національної безпеки і оборони України щодо персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), застосованих до Товариства з обмеженою відповідальністю «Валки-Ільменіт» (ідентифікаційний код юридичної особи - 31280048).
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірний Указ Президента України та рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі - РНБО України) не містять фактичних даних про вчинення позивачем дій, перелік яких міститься у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про санкції». Також не наведено фактів порушення з боку товариства Загальної декларації прав людини, Статуту Організації Об`єднаних Націй. Відсутні посилання на наявність резолюції Генеральної Асамблеї та Ради Безпеки Організації Об`єднаних Націй, рішень Ради ЄС. Застосування обмежувальних заходів (санкцій) до позивача відбулося непрозоро, що унеможливлює встановлення відповідності застосованих до Товариства заходів (санкцій) принципам законності, об`єктивності та відповідності меті застосування санкцій. Крім того, Указ № 266/2021 в спірній частині не відповідає частині другій статті 19 та статті 8 Конституції України.
Позивач вважає, що питання обрання достатнього з точки зору національних інтересів України ступеню втручання у право особи щодо якої застосовуються спеціальні заходи, віднесено до сфери національної безпеки і оборони, тобто є виключною компетенцією Президента України. У той же час Президент України фактично делегував іншим особам право визначення способу та сили втручання в права і свободи позивача, що суперечить Конституції України та правовим позиціям Конституційного Суду України, висловленим у Рішенні від 25 лютого 2009 року у справі №1-3/2009. Також позивач наполягає на тому, що оскаржуваний Указ в спірній частині не містить достатніх та завершених правових механізмів реалізації, при цьому положення Указу щодо видів санкцій сформульовані недостатньо точно, що призведе до правової невизначеності.
Рішенням Верховного Суду від 01.07.2026 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Валки-Ільменіт» відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, Cуд зазначив, що застосований до позивача вид санкції - анулювання спеціального дозволу на користування надрами № 3590, є реально необхідним. З огляду на перебування України на час вирішення справи в суді в умовах воєнного стану, невидобуток корисних копалин призводить до надмірних негативних наслідків для економічних інтересів держави, а тому неможливо досягнути цілі санкцій менш обмежувальними заходами.
Відповідаючи на аргумент позивача щодо нечіткості формулювання застосованого до позивача виду обмежувального заходу та відповідно істотної різниці в наслідках таких двох заходів як анулювання та зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами, Суд зазначив, що нечіткість обмежувального заходу у спірному випадку не є вирішальним. Втручання держави у права юридичної особи в умовах збройної агресії РФ проти України, яка в подальшому переросла у повномасштабне вторгнення, було легітимним з огляду на негативні наслідки допущеної бездіяльності щодо видобутку корисних копалин упродовж сімнадцяти років, а також переважання вирішення безпекових питань держави. 
Оскільки застосування такого виду обмежувального заходу як анулювання дії спеціального дозволу на користування надрами призводить до припинення права на такий дозвіл, тобто не може бути тимчасовим, строк застосування такої санкції правомірно вказано як безстроковий, що відповідає вимогам частини п`ятої статті 5 Закону України «Про санкції» (далі Закон 1644-VII).
Однак я не можу погодитися з висновком Суду щодо наведених доводів з огляду як нормативного регулювання спірних правовідносин, так і встановлених Судом обставин справи.
В судовому засіданні було встановлено, що позивач був власником спеціального дозволу № 3590 від 29 грудня 2004 року на користування надрами, родовище Стремигородське, видобування апатит-ільменітових руд, строк дії - 21 серпня 2032 рік.
Рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року до ТОВ «Валки-Ільменіт» (спеціальний дозвіл № 3590) було застосовано безстроково один вид обмежувальних заходів (санкцій) - «анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами». Строк дії визначено - безстроково.
Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону 1644-VII, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, рішення щодо застосування санкцій повинно містити строк їх застосування, крім випадків застосування санкцій, що призводять до припинення прав, та інших санкцій, які за змістом не можуть застосовуватися тимчасово.
Аналізуючи зміст, застосованої до позивача санкції необхідно зробити наголос на її складових: анулювання і зупинення. З огляду на правову природу спеціального дозволу, який згідно з приписами статті 16 Кодексу України «Про надра» є матеріальним активом, то складові запровадженої санкції стосуються абсолютно різних за значенням видів втручання у майнове право, а саме позбавлення майна (анулювання) та контролю (зупинення).
Отже, запроваджені санкцією дві її складові є взаємовиключними як за наслідком дії так і за темпоральністю, що своєю чергою порушує правову визначеність підсанкційної особи, як елементу принципу верховенства права.
Приписи пункту 6 частини першої статті 4 Закону 1644-VII в якості виду санкції передбачають: анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами. Це означає, що вибір визначених законодавцем санкцій знаходиться в межах дискреції правозастосовного органу, яким у цій справі є РНБО України.
Водночас, як було з`ясовано в судовому засіданні, реалізуючи введене Указом Президента України рішення РНБО щодо позивача, Держгеонадра здійснила анулювання спеціального дозволу на користування надрами №3590 від 29 грудня 2004 року, наданого ТОВ «Валки-Ільменіт», видавши відповідний наказ від 05 липня 2021 року № 502.
За наведених обставин невизначеність правозастосовного органу при введені санкцій щодо його виду унеможливлює перевірку оскаржуваного акту на його відповідність приписам статті 5 Закону 1644-VII щодо строковості їхнього застосування.
За наведених обставин вважаю, що запроваджена щодо позивача санкція, з огляду на наведені дефекти її прийняття, не відповідає вимогам статті 5 Закону 1644-VII щодо строковості її дії.

Суддя С.А. Уханенко