ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року

м. Київ

cправа № 911/1014/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,
секретар судового засідання - Корнієнко О. В., 
за участю представників:
Товариства з обмеженою 
відповідальністю «ЮНІ-ГРУП»- Соляра А. Ф.,
Об`єднання співвласників 
багатоквартирного будинку «ЛІСОВА 20А» - Курінського О. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу (із урахуванням нової редакції касаційної скарги) Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІ-ГРУП»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2026 (у складі колегії суддів: Кропивна Л. В. (головуючий), Барсук М. А., Руденко М. А.) 
та рішення Господарського суду Київської області від 30.12.2025 (суддя Саванчук С. О.)
у справі № 911/1014/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІ-ГРУП»
до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЛІСОВА 20А» 
про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та відшкодування збитків,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНІ-ГРУП» (далі - ТОВ «ЮНІ-ГРУП») звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лісова 20А» (далі - ОСББ «Лісова 20А»), у якому просив суд:
- зобов`язати ОСББ «Лісова 20А» усунути перешкоди у користуванні приміщенням № 1 та № 4 за адресою: вул. Лісова, 20А, смт. Коцюбинське, Київська область, шляхом відновлення електропостачання та водопостачання до них;
- зобов`язати ОСББ «Лісова 20А» відшкодувати ТОВ «ЮНІ-ГРУП» матеріальні збитки (втрачену вигоду) у розмірі 690 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що йому на праві приватної власності належать нежитлові приміщення № 1 та № 4 за адресою: вул. Лісова, 20А, смт. Коцюбинське, Київська область, які використовуються ним у господарській діяльності, зокрема, для передачі в оренду. Однак, відповідач чинить перешкоди у користуванні позивачем таким майном шляхом відключення електро- та водопостачання до нього. Також позивач зазначив, що внаслідок незаконного відключення відповідачем водо- та електропостачання до приміщень позивача, останній поніс збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 684 000,00 грн, оскільки не зміг передати їх в оренду. Крім того, відповідачем пошкоджені вхідні двері у приміщенні № 1, чим спричинено позивачу шкоду у розмірі 6 000,00 грн. 
Рішенням Господарського суду Київської області від 30.12.2025 позов задоволено частково. Зобов`язано ОСББ «Лісова 20А» усунути перешкоди ТОВ «ЮНІ-ГРУП» в користуванні приміщеннями № 1 та № 4 за адресою: вул. Лісова, 20А, смт. Коцюбинське, Київська область, шляхом відновлення електропостачання до них. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2026 рішення Господарського суду Київської області від 30.12.2025 скасовано та прийнято нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. 
Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, у травні 2026 року ТОВ «ЮНІ-ГРУП» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2026 та рішення Господарського суду Київської області від 30.12.2025 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.05.2026 відкрито касаційне провадження у справі № 911/1014/25 за касаційною скаргою ТОВ «ЮНІ-ГРУП» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2026 та рішення Господарського суду Київської області від 30.12.2025 з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 08.07.2024.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 27.09.2005 №186/12 «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом 116-ти квартирного житлового будинку в смт Коцюбинське, вул. Лісова, 20-А» затверджено акт про прийняття в експлуатацію житлового будинку разом з офісними приміщеннями, які знаходяться на цокольному поверсі за адресою: вул. Лісова, 20-А, смт Коцюбинське; передано житловий будинок в установленому порядку на обслуговування експлуатаційному підприємству, інженерні мережі - відповідним службам міськвиконкому, а саме - Управлінню житлово-комунального господарства «Біличі».
ТОВ «ЮНІ-ГРУП» є власником нежитлових приміщень за адресою: вул. Лісова, 20-А, смт Коцюбинське, м. Ірпінь, Київська область, а саме: приміщення 1, загальною площею 121,7 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2382943132109) та приміщення 4, загальною площею 117,6 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2382901032109), що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Одним із видів господарської діяльності ТОВ «ЮНІ-ГРУП» є надання в оренду нерухомого майна, а саме, нежитлових приміщень № 1 та № 4, за адресою: вул. Лісова, 20-А, смт Коцюбинське. 
Відносини з постачання електричної енергії між ТОВ «ЮНІ-ГРУП» та постачальником здійснюються на підставі відповідних договорів.
30.04.2019 Управління житлово-комунального господарства «Біличі» за атом прийому-передачі передало будинок 20-А по вул. вул. Лісова, смт Коцюбинське на баланс ОСББ «Лісова 20А».
Отже, управління будинком 20-А по вул. Лісова у смт Коцюбинське, в якому розташовані вищевказані приміщення, власником яких є позивач, здійснює ОСББ «Лісова 20А». 
За твердженнями позивача, після передачі будинку на баланс відповідачу, останній створює перешкоди позивачу у користуванні його майном та здійсненні господарської діяльності шляхом відключенням електропостачання та водопостачання до нежитлових приміщень № 1 та № 4, власником яких є позивач. Також позивач зазначає, що відповідачем були пошкоджені вхідні двері до нежитлового приміщення № 1.
Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, оцінивши докази та доводи сторін у сукупності, дійшов висновку про обрання позивачем належного способу захисту та ураховуючи факт недопустку представників позивача до приміщень з головними вузлами відповідних інженерних конструкції, про необхідність захисту його законного інтересу шляхом задоволення позовної вимоги про зобов`язання ОСББ «Лісова 20А» усунути перешкоди в користуванні приміщеннями № 1 та № 4 шляхом відновлення електропостачання до них. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що задовольняючи зазначену позовну вимогу не оцінює доводи обох сторін щодо порядку допуску осіб до спірного приміщення електрощитової (наявності або відсутності спеціального навчання таких осіб), оскільки, за відсутності у визначеному позивачем формулюванні позовної вимоги про відновлення відповідачем електропостачання, способу відновлення електропостачання, такий порядок допуску не входить до предмета доказування у цій справі, натомість, відповідач як власник електрощитової зобов`язаний забезпечити її належне функціонування з урахуванням всіх вимог чинного законодавства, у тому числі, визначення відповідальних осіб та порядку допуску, що відповідатиме вимогам чинного законодавства та правилам безпеки, проте, забезпечувало б відновлення електропостачання, зокрема, у разі спрацювання автоматичних вимикачів.
Разом з цим, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача відшкодувати позивачу матеріальні збитки (втрачену вигоду) у розмірі 690 000,00 грн у зв`язку із недоведеністю позивачем складу правопорушення. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги та приймаючи у цій частині нове рішення про відмову у її задоволенні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір між сторонами виник не у зв`язку з порушенням прав позивача як власника на належні йому приміщення, а щодо порядку використання спільного майна (електрощитової) усіх співвласників. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що виконання відповідачем покладеного на нього судом першої інстанції обов`язку щодо відновлення електропостачання виходить за межі його правового статусу та компетенції.
При цьому, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача відшкодувати позивачу матеріальні збитки (втрачену вигоду) у розмірі 690 000,00 грн у зв`язку з їх недоведенням.
ТОВ «ЮНІ-ГРУП» у поданій касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, послалось на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 391 Цивільного кодексу України та на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 911/3421/17, від 06.02.2020 у справі № 910/11346/18, від 19.12.2018 у справі № 904/5551/18; на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 22, 1166 Цивільного кодексу України та на неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10.03.2020 у справі № 908/3209/16; на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, зокрема, статей 13, 73, 74, 78, 79, 86, 210, 236-238 ГПК України та на неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17, у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 910/7054/18. 
Крім того, ТОВ «ЮНІ-ГРУП» у касаційній скарзі посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що є підставою касаційного оскарження передбаченою пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
Також, ТОВ «ЮНІ-ГРУП» підставою касаційного оскарження судових рішень у справі, що розглядається, зазначає пункт 4 частини 2 статті 287 ГПК України з огляду на наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3 частини 3 статті 310 цього Кодексу, а саме, суд не дослідив зібрані у справі докази; суд необґрунтовано відхилив клопотання щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу ТОВ «ЮНІ-ГРУП» у межах її доводів та вимог, виходить із такого.
За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1, 2 статті 5 ГПК України).
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17, від 02 .02.2021 у справі № 925/642/19).
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).
Звертаючись до суду, зокрема, з позовною вимогою про зобов`язання ОСББ «Лісова 20А» усунути перешкоди у користуванні приміщеннями № 1 та № 4 шляхом відновлення електропостачання та водопостачання до них, позивач, посилаючись на статтю 391 Цивільного кодексу України, обґрунтував її тим, що відповідач створює перешкоди у користуванні його майном та здійсненні господарської діяльності шляхом відключення електропостачання до нежитлових приміщень № 1 та № 4.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, ТОВ «ЮНІ-ГРУП» є власником приміщень № 1 та № 4, розташованих в будинку 20-А по вул. вул. Лісова, смт Коцюбинське, управління, утримання та спільне розпорядження майном цього будинку здійснює ОСББ «Лісова 20А».
Згідно з абзацами 6 та 7 статті 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» встановлено, що самостійне забезпечення об`єднанням утримання і експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у багатоквартирному будинку може здійснюватися безпосередньо співвласниками, а також шляхом залучення об`єднанням фізичних та юридичних осіб на підставі укладених договорів. Газо- та електропостачання квартир та нежитлових приміщень здійснюється на підставі договорів між їх власниками і газо- та електропостачальними організаціями відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до статті 16 зазначеного Закону об`єднання співвласників багатоквартирного будинку має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання визначати порядок користування спільним майном.
Судом апеляційної інстанції установлено, що лічильник електроенергії та автоматичні вимикачі позивача знаходяться в окремому приміщенні електрощитової, яке належить співвласникам багатоквартирного будинку. 
Таким чином, ураховуючи предмет та підстави заявленої позивачем позовної вимоги, а також ознаки та умови застосування негаторного позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спір у справі, що розглядається, виник не через порушенням відповідачем прав позивача як власника нежитлових приміщень, а щодо порядку використання спільного майна усіх співвласників.
Крім того, суд апеляційної інстанції правильно зазначив щодо помилковості висновку суду першої інстанції про можливість покладання на відповідача обов`язку відновити електропостачання, оскільки ОСББ «Лісова 20А» не наділене повноваженнями втручатися у роботу електричних мереж та не є енергопостачальною організацією, а тому виконання такого обов`язку виходить за межі правового статусу та компетенції відповідача.
При цьому, суд апеляційної інстанції правомірно не надав оцінки доводам позивача щодо дій чи бездіяльності Управління житлово-комунального господарства «Біличі», оскільки останнє не є стороною у справі, що розглядається.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання ОСББ «Лісова 20А» відшкодувати ТОВ «ЮНІ-ГРУП» матеріальні збитки (втрачену вигоду) у розмірі 690 000,00 грн, суд касаційної інстанції зазначає наступне.
Звертаючись до суду з зазначеною позовною вимогою, позивач обґрунтував її тим, що неправомірні дії відповідача з невідновлення електропостачання до приміщень ТОВ «ЮНІ-ГРУП» призвело до невиконання останнім умов договорів оренди, укладених з третіми особами, що спричинило втрату позивачем доходів (упущена вигода), а також пошкодженням відповідачем вхідних дверей у приміщення № 1, що спричинило позивачу матеріальні збитки. 
Згідно з частиною другою статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначено статтею 1166 Цивільного кодексу України.
За змістом статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1). 
Отже, підставами для покладення відповідальності на особу, яка заподіяла шкоду, відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України є: протиправна поведінка особи, що заподіяла шкоду; шкідливий результат такої поведінки, тобто настання, наявність самої шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди; вина особи у заподіянні шкоди. 
Наявність всіх зазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. 
За загальним правилом шкода підлягає відшкодуванню: в повному обсязі - відшкодовується як реальна шкода, тобто втрачене або пошкоджене майно в результаті протиправної поведінки правопорушника, так і упущена вигода; особою, яка безпосередньо завдала шкоду.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. 
За загальними правилами розподілу обов`язку доказування, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 ГПК України).
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд апеляційної інстанції у справі, що розглядається, з огляду на предмет і підстави заявленої позовної вимоги, відповідно до встановлених фактичних обставин справи та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, погодився з висновком суду першої інстанції про недоведення позивачем у встановленому процесуальним законом порядку всіх елементів складу цивільного правопорушення та обставин, що свідчать про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування шкоди.
Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи скаржника щодо недослідження судом апеляційної інстанції наявних у матеріалах справи доказів, поданих позивачем на підтвердження обставин понесення збитків, фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, а також до переоцінки наявних у матеріалах справи доказів, що виходить за межі повноважень касаційного суду, визначених статтею 300 ГПК України.
Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. При цьому встановлені судом фактичні обставини у кожній справі можуть бути різними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. 
ТОВ «ЮНІ-ГРУП» у поданій касаційній скарзі підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, обґрунтувало неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції положень статті 391 Цивільного кодексу України та неврахуванням висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 911/3421/17, від 06.02.2020 у справі № 910/11346/18, від 19.12.2018 у справі № 904/5551/18; неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій положень статей 22, 1166 Цивільного кодексу України та неврахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10.03.2020 у справі № 908/3209/16; порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, зокрема, статей 13, 73, 74, 78, 79, 86, 210, 236-238 ГПК України та неврахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17, у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 910/7054/18. 
Оскільки в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня будь-яка інформація щодо наявності у справах № 911/3421/17, № 910/11346/18, № 904/5551/18 постанов Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції не бере до уваги зазначені посилання. 
Також, суд касаційної інстанції вважає безпідставними посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10.03.2020 у справі № 908/3209/16 щодо відшкодування збитків, оскільки у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу матеріальні збитки (втрачену вигоду), виходив із того, що позивачем не доведено наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення, і такі висновки не суперечать висновкам Верховного Суду, наведеним у зазначеній вище постанові, а зроблені судом з урахуванням обставин, встановлених у справі.
Крім того, безпідставним є і посилання ТОВ «ЮНІ-ГРУП» на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17, у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 910/7054/18 щодо оцінки сутності відповідних позовних вимог, доказів та доводів сторін, оскільки зміст постанови суду апеляційної інстанції у справі, що розглядається, не свідчить про її невідповідність правовим висновкам, викладеним у наведених вище постановах. Оцінка сутності позовних вимог, доказів та доводів сторін здійснена судом з урахуванням обставин справи та сукупності наданих сторонами доказів. При цьому, судом касаційної інстанції під час касаційного перегляду не встановлено порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо оцінка сутності позовних вимог, доказів та доводів сторін.
Також, підставою касаційного оскарження у справі, що розглядається, ТОВ «ЮНІ-ГРУП» зазначає пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
У поданій касаційній скарзі ТОВ «ЮНІ-ГРУП» лише декларативно зазначає про необхідність формування висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах. При цьому скаржник не зазначив норм права, щодо яких, на його думку, необхідним є формування висновку Верховного Суду, не конкретизував (з посиланням на особливості фактичних обставин справи) змісту правовідносин, в яких висновок щодо застосування цих норм відсутній, та не вказав, яким чином ці норми мають бути застосовані до спірних правовідносин, а також не обґрунтував необхідність формування такого висновку щодо застосування цих норм для правильного вирішення спору у подібних правовідносинах.
З огляду на викладене підстави для формування висновків Верховного Суду у спірних правовідносинах відсутні.
Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження. 
Щодо посилання скаржника на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, з огляду на наявність підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 3 статті 310 цього Кодексу, а саме - суд не дослідив зібрані у справі докази; суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про постановлення окремої ухвали.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судового рішення, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 ГПК України.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього кодексу.
За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів за умови непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України. 
Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, відповідно до наведеної норми процесуального права підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, таке порушення норм процесуального права, коли суд необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи, внаслідок чого обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, не були встановлені.
Так, ТОВ «ЮНІ-ГРУП», у поданій касаційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив його клопотання про постановлення окремої ухвали відносно бездіяльності Управління житлово-комунального господарства «Біличі» у забезпеченні нормальних умов електропостачання будинку, зокрема і споживача ТОВ «ЮНІ-ГРУП».
Відповідно до частин 1, 5 статті 246 ГПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
Отже, окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду.
Вирішуючи, зокрема, зазначене клопотання ТОВ «ЮНІ-ГРУП» про постановлення окремої ухвали відносно Управління житлово-комунального господарства «Біличі», суд першої інстанції, ураховуючи те, що при розгляді справи не встановлено порушень законодавства або недоліків у діяльності зазначеної юридичної особи, дійшов висновку про відмову у його задоволенні.
Верховний Суд зауважує, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства. Крім того, постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи.
За таких обставин, відсутні підстави вважати такими, що порушують норми процесуального права дії суду першої інстанції, який відмовив у задоволенні клопотання ТОВ «ЮНІ-ГРУП» про постановлення окремої ухвали. 
Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.
Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції, розглянувши касаційну скаргу ТОВ «ЮНІ-ГРУП» в межах її доводів та вимог, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІ-ГРУП» залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2026 у справі № 911/1014/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І. С. Берднік
Судді: В. А. Зуєв
І. С. Міщенко