| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/19722/23 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючий суддя  Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кравченко Є.Д.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 22.05.2023 № 254150004591 про відмову в переведенні з одного виду пенсії на інший та призначенні їй пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "а" частини першої статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", статей 55, 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з урахуванням проведеного розрахунку страхового стажу та періоду роботи з особливо шкідливими умовами праці у пільговому обчисленні у полуторному розмірі до страхового стажу, що дає право на зменшення пенсійного віку, у зоні відчуження Чорнобильської АЕС з 11.07.1997 по 13.12.2011 у Державному спеціалізованому підприємстві "Чорнобильська АЕС", у зв`язку з досягненням віку 45 років, а також зобов`язати відповідача призначити їй з 17.05.2023 таку пенсію.
Позов обґрунтовано тим, що відповідач протиправно відмовив у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1, пославшись на недосягнення позивачкою необхідного пенсійного віку.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31.10.2025 позов задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 22.05.2023 № 254150004591; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 з 17.05.2023 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "а" частини першої статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", статей 55, 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з урахуванням проведеного розрахунку страхового стажу та періоду роботи позивачки з особливо шкідливими умовами праці у пільговому обчисленні у полуторному розмірі до страхового стажу, що дає право на зменшення пенсійного віку, у зоні відчуження Чорнобильської АЕС з 11.07.1997 по 13.12.2011 у Державному спеціалізованому підприємстві "Чорнобильська АЕС", у зв`язку з досягненням позивачкою віку 45 років.
Ухвалюючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час виникнення спірних правовідносин існувала колізія між нормами Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 і Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо віку, з якого жінки набувають право на пенсію на пільгових умовах, і що ця колізія вирішується на користь підходу, найбільш сприятливого для особи.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області подало апеляційну скаргу, у якій просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що пільгова пенсія за Списком № 1 призначається відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після досягнення 50 років, яких позивачка не досягла. Апелянт зазначає, що Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 не є підставою для призначення пенсії на пільгових умовах з 45 років, оскільки статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визнано неконституційною. Також вказує, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є пріоритетним у регулюванні спірних правовідносин, а положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» відповідно до пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» можуть застосовуватися лише в частині права на пенсію за вислугу років. Крім того, апелянт вважає, що, зобов`язавши призначити пенсію, суд першої інстанції втрутився у дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду України.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10.01.2019 перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області та одержує пенсію по інвалідності 3 групи, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 . З 11.07.1997 по 13.12.2011 позивачка працювала безпосередньо в зоні відчуження на Чорнобильській АЕС в особливо шкідливих умовах праці, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_2 . Стаж роботи позивачки на Чорнобильській АЕС за Списком № 1 у пільговому обчисленні становить 21 рік 7 місяців 20 днів, що підтверджується протоколом перерахунку пенсії від 26.02.2023. 17.05.2023 позивачка звернулася із заявою № 6915 про переведення з одного виду пенсії на інший та призначення пенсії за віком на пільгових умовах, а рішенням від 22.05.2023 № 254150004591 їй у цьому відмовлено. Обчислення пільгового стажу здійснив сам відповідач. 
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
За частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" час роботи, служби (в тому числі державної) з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у зоні відчуження зараховується до стажу роботи, стажу державної служби, вислуги років, яка надає право на пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб": до 1 січня 1988 року - у потрійному, а з 1 січня 1988 року до 1 січня 1993 року - у полуторному розмірі (у тому числі за списком № 1). З 1 січня 1993 року та в наступні роки пільги з обчислення стажу роботи у зоні відчуження визначаються Кабінетом Міністрів України. Полуторне зарахування часу роботи у зоні відчуження встановлено постановами Кабінету Міністрів України від 29.02.1996 № 250, від 30.06.1998 № 982, від 07.02.2000 № 223, від 29.01.2003 № 137, від 27.04.2006 № 571 та від 10.09.2008 № 831, на що прямо посилається і сам апелянт. Календарна тривалість роботи позивачки у зоні відчуження з 11.07.1997 по 13.12.2011 становить 14 років 5 місяців 3 дні, що в полуторному обчисленні дає 21 рік 7 місяців 20 днів, тобто саме ту величину, яку відповідач зафіксував у протоколі перерахунку пенсії від 26.02.2023. Ані обсяг пільгового стажу, ані порядок його обчислення апелянт не оспорює.
А отже, єдиним спірним питанням у справі є вік, з якого позивачка набула право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пунктом "а" частини першої статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII у редакції, чинній до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII, встановлено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Наведена норма ставить право жінки на пільгову пенсію за Списком № 1 у залежність від трьох умов: досягнення 45 років, стаж роботи не менше 15 років і стаж на зазначених роботах не менше 7 років 6 місяців. Один лише пільговий стаж позивачки за Списком № 1 тривалістю 21 рік 7 місяців 20 днів перевищує обидва стажевих пороги, тому наявність необхідного стажу сумніву не викликає і відповідачем не заперечується.
Натомість пунктом 1 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII передбачено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Пунктом 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 у справі № 1-5/2018(746/15) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII. Пунктом 2 резолютивної частини цього Рішення встановлено, що зазначені положення втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Пунктом 3 резолютивної частини визначено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.
Таким чином, Конституційний Суд України не обмежився визнанням неконституційними окремих положень Закону України "Про пенсійне забезпечення", а окремим пунктом резолютивної частини прямо приписав, яка саме редакція статті 13 цього Закону підлягає застосуванню і до якого кола осіб. Апелянт покликається виключно на пункт 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 і залишає поза увагою пункт 3, який має таку саму обов`язкову силу. Тлумачення, за яким стаття 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є "недіючою при призначенні пенсії на пільгових умовах", прямо суперечить пункту 3 резолютивної частини цього Рішення.
Позивачка працювала в зоні відчуження Чорнобильської АЕС з 11.07.1997 по 13.12.2011. Отже, вона працювала на посадах, визначених пунктом "а" частини першої статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до 1 квітня 2015 року, а весь її пільговий стаж за Списком № 1 набутий до 13.12.2011, тобто повністю до цієї дати.
У постанові від 10.06.2026 у справі № 380/1208/25 Верховний Суд зазначив: "Визначальним у цьому випадку є з`ясування обставин щодо того, чи працювала особа, яка звертається із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, на посадах, визначених у нормах статті 13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII, саме до 01 квітня 2015 року". Обставини цієї справи цей критерій задовольняють повністю.
Станом на час виникнення спірних правовідносин пункт "а" частини першої статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював для жінок пільговий вік у 45 років, а пункт 1 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" - у 50 років. 
Ці норми регулюють одне й те саме коло відносин і прямо суперечать одна одній.
Спосіб вирішення такої колізії сформульовано Великою Палатою Верховного Суду. У постанові від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила: "Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи".
Цей висновок поширено на пільгову пенсію саме за Списком № 1. У постанові від 16.05.2023 у справі № 160/5189/20 Верховний Суд зазначив: "Отже, у цій справі, також, застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV". У тій справі орган Пенсійного фонду України відмовив 47-річній жінці у призначенні пенсії за Списком № 1 через недосягнення віку, а Верховний Суд залишив без задоволення його касаційну скаргу на рішення про зобов`язання призначити пенсію.
Питання вже вирішувалось Верховним Судом за фабулою, тотожною цій справі. У постанові від 29.09.2022 у справі № 320/4339/20 Верховний Суд зазначив: "на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць для жінок після досягнення 45 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ)". У тій справі позивачка так само працювала в зоні відчуження Чорнобильської АЕС, у тому числі у Державному спеціалізованому підприємстві "Чорнобильська АЕС", так само просила зарахувати період роботи в полуторному обчисленні, а відповідачем було це саме Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, яке відмовило їй виключно через недосягнення 50 років. Верховний Суд скасував судові рішення обох інстанцій, задовольнив позов і зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області призначити пенсію.
А отже, доводи апелянта про застосування виключно пункту 1 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і про "недіючість" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є безпідставними.
Довід про пріоритетність Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" над Законом України "Про пенсійне забезпечення" також не заслуговує на увагу. Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів або можливості встановити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. До того ж Закон України "Про пенсійне забезпечення" прийнято 05.11.1991, тобто раніше за Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003.
Довід про пункт 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за яким положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" нібито застосовуються лише щодо пенсії за вислугу років, спростовується тим, що якби такий був намір законодавця, він мав би виключити із Закону України "Про пенсійне забезпечення" всі інші положення, чого зроблено не було. Обидва наведені доводи вже були предметом оцінки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 360/3611/20 і відхилені нею.
Таким чином, відмовляючи позивачці, яка на дату звернення 17.05.2023 досягла 45 років і мала 21 рік 7 місяців 20 днів пільгового стажу за Списком № 1 при потрібних 7 роках 6 місяцях, у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах з посиланням на недосягнення 50-річного віку, відповідач діяв не у спосіб, передбачений законом. Рішення від 22.05.2023 № 254150004591 є протиправним, а висновок суду першої інстанції про його скасування - правильним.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Правомірності рішення від 22.05.2023 № 254150004591 відповідач не довів ані в суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі.
Щодо доводу про втручання у дискреційні повноваження колегія суддів зазначає таке. Відповідно до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У постанові від 18.05.2026 у справі № 600/399/24-а Верховний Суд зазначив: "у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення".
У цій справі відповідач розглянув заяву позивачки від 17.05.2023 по суті, самостійно обчислив і зафіксував протоколом перерахунку пенсії від 26.02.2023 стаж позивачки, у тому числі стаж за Списком № 1, і відмовив з єдиної правової підстави - недосягнення пенсійного віку. Жодної іншої умови призначення пенсії відповідач під сумнів не поставив ні у своєму рішенні, ні в апеляційній скарзі. Після спростування цієї єдиної підстави в органу Пенсійного фонду України не залишається вибору між кількома юридично допустимими рішеннями, а отже немає й дискреції. Саме за таких обставин Верховний Суд у постанові від 29.09.2022 у справі № 320/4339/20 сам зобов`язав орган призначити пенсію, зазначивши: "Зважаючи, що недосягнення пенсійного віку було єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову".
А отже, зобов`язавши відповідача призначити пенсію, суд першої інстанції обрав належний та ефективний спосіб захисту і меж завдань адміністративного судочинства не перевищив.
Правильною є і дата, з якої пенсію належить призначити. Заява позивачки від 17.05.2023 стосувалася переведення з одного виду пенсії на інший, оскільки позивачка вже одержує пенсію по інвалідності. Відповідно до частини третьої статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. Цю саму норму наводить і апелянт. Днем подання заяви є 17.05.2023, тому пенсію правомірно призначено саме з цієї дати.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Інших доводів, які могли б поставити під сумнів висновки суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить. Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права і не допустив порушень норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.
Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
Є.Д. Кравченко

(Повний текст постанови суду виготовлено 20 серпня 2026 року)