ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 1570/4556/2012
адміністративне провадження № К/9901/55210/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів - Хохуляка В.В., Юрченко В.П., 
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Дорсервіс»
на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 (суддя: Танцюра К.О.)
та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду 30.05.2018 (судді: Осіпов Ю.В., Бойко А.В., Ступакова І.Г.)
у справі № 1570/4556/2012
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Дорсервіс»
до Лиманської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області
про скасування податкового повідомлення-рішення, - 
В С Т А Н О В И В:
У липні 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Дорсервіс» (далі - позивач, ТОВ «БК «Дорсервіс», платник податків) звернулося до суду з позовом до Лиманської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області (далі - відповідач, Лиманська ОДПІ, податковий/контролюючий орган), в якому просило суд скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.07.2012 № 00031923301 на загальну суму 644 013,5 грн. (з яких, за основним платежем - 543266 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 100747,5 грн.).
Мотивами позовної заяви є протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки господарські операції між позивачем та його контрагентами є реальними.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2012 (т. 5 а.с. 246-252) адміністративний позов ТОВ «Будівельна компанія «Дорсервіс» задоволено повністю та скасовано податкове повідомлення-рішення від 06.07.2012 №0003192301.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що фактичні обставини об`єктивно засвідчують здійснення господарської діяльності між позивачем та ПП «Одеська будівельна компанія», ПП «Клін-Маркет», ТОВ «Добробут-Овідій», як наслідок, відповідно до первинних бухгалтерських документів та за податковими накладними, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин підтверджують правомірність віднесення позивачем до податкового кредиту з податку на додану вартість суми витрат на оплату вартості отриманих товарів (робіт, послуг),.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2014 (т. 5 а.с. 358-365) скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2012 та прийнято нове судове рішення, яким позов ТОВ «БК «Дорсервіс» задоволено частково, податкове повідомлення-рішення від 06.07.2012 № 0003192301 скасовано в частині збільшення грошового зобов`язання на загальну суму 140281 грн. по контрагенту ТОВ «Добробут Овідій»
Задовольняючи частково апеляційну скаргу та зазначаючи про правомірність податкового повідомлення-рішення від 06.07.2012 № 0003192301 в частині по контрагентам ПП «Одеська будівельна компанія» та ПП «Клін-Маркет», апеляційний суд виходив з того, що господарські операції між позивачем та контрагентами ПП «Одеська будівельна компанія» та ПП «Клін-Маркет» є нереальними, оскільки обставини укладання угод з вказаними контрагентами відбувалися без наміру реального здійснення господарських операцій, підтвердженням чого є ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.2014 про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_1 (засновника та директора ПП «Одеська будівельна компанія») за ст. 27 ч. 5, ст.. 205 ч. 2 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України та вирок Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2013 по звинуваченню ОСОБА_2 (засновника та директора ПП «Клін-Маркет») за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 205 КК України.
В іншій частині, постанова суду першої інстанції залишена без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що господарські операції між позивачем та ТОВ «Добробут Овідій» мали реальний характер, що підтверджується необхідними первинними документами про виконання підрядних робіт у будівництві, а саме: договірною ціною, локальним кошторисом, довідкою про вартість виконаних будівельних робіт, актами виконаних робіт, податковими накладними.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.09.2015 (т. 6 а.с. 48-51) постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2012 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2014 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, ВАСУ виходив з того, що судами попередніх інстанцій не досліджено обставин, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій між позивачем та його контрагентами, а саме: можливостей контрагентів позивача щодо виконання укладених з позивачем договорів, зокрема, наявності технічних та технологічних можливостей; питання щодо фактичної оплати позивачем податку на додану вартість в ціні отриманого товару (послуг), не досліджено руху активів у процесі здійснення господарських операцій, з відповідним документальним підтвердженням.
Касаційний суд також зазначив, що судам попередніх інстанцій за необхідності слід поставити питання про проведення експертного дослідження на предмет наявності чи відсутності ознак підроблення підпису посадовими особами, які підписували податкові накладні та інші первинні документи, видані ПП «Одеська будівельна компанія» та ПП «Клін Маркет», оскільки встановлення даної обставини має важливе значення для правильного вирішення даної справи.
За результатами нового розгляду справи (другий круг) постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 (т. 7 а.с. 45-52), залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2018 (т. 7 а.с. 108-115), позовні вимоги задоволено частково та скасовано податкове повідомлення-рішення від 06.07.2012 №0003192301 в частині основного платежу у сумі 140 280,00 грн. та в частині штрафних (фінансових) санкцій у сумі 1 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги та скасовуючи податкове повідомлення-рішення в частині збільшення грошового зобов`язання на загальну суму 140281 грн., суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції виходили з реальності господарських операцій ТОВ «БК Дорсервіс» з ТОВ «Добробут-Овідій», оскільки придбання позивачем у останнього будівельних робіт безпосередньо пов`язано з його господарською діяльністю, а здійснені господарські операції підтверджуються усіма необхідними первинними документами.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В частині відмови у задоволенні позовних вимог, суди зазначили, що засновники та керівники підприємств-контрагентів позивача, а саме: ПП «Одеська будівельна компанія» та ПП «Клін-Маркет» у червні 2013 року та червні 2014 року були визнані винними у кримінальному правопорушенні, передбаченого ст. 205 КК України - «фіктивне підприємництво», як наслідок господарські операції ТОВ «БК «Дорсервіс» з контрагентами ПП «Одеська будівельна компанія» та ПП «Клін-Маркет» є нереальними.
Суди також зазначили, що встановлений вироком суду статус «фіктивного» (нелегального) підприємництва контрагентів ТОВ «БК Дорсервіс», а саме - ПП «Клін-Маркет» та ПП «Одеська будівельна компанія», є несумісним з легальною підприємницькою діяльністю. Як наслідок господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження їх документами бухгалтерського обліку.
Не погоджуючись із судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі (т. 7 а.с. 121-127).
В доводах касаційної скарни позивач посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права та порушення принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору.
Додає, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме: господарські операції ТОВ «БК Дорсервіс» з контрагентами ПП «Одеська будівельна компанія» та ПП «Клін-Маркет» мали реальний характер, підтвердженням чого є податкові накладні, що не взято до уваги судами попередніх інстанцій. Скаржник також зауважує, що договори, укладені з ПП «Одеська будівельна компанія» та ПП «Клін-Маркет» містять всі істотні умови, недійсними в судовому порядку не визнавались. Товари та послуги придбані у вказаних контрагентів використані у власній господарській діяльності.
Посилаючись на ст. 61 Конституції України скаржник наголосив, що юридична відповідальність особи має індивідуальній характер, а всі висновки акту перевірки базуються виключно на податковій інформації контрагентів позивача без дослідження первинних документів.
Податковий орган надіслав пояснення на касаційну скаргу, в яких просив відмовити у задоволенні касаційної скарги позивача (т. 7 а.с. 112-114). Судові рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог не оскаржував.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 11.06.2012 по 15.06.2012 Державною податковою інспекцією у Комінтернівському районі Одеської області Державної податкової служби проведена позапланова невиїзна перевірка ТОВ «БК «Дорсервіс» з питань взаємовідносин з: ПП «Одеська будівельна компанія» за період квітень 2010 року, червень 2010 року, липень 2010 року, серпень 2010 року, вересень 2010 року; ПП Клін-Маркет за період з 01.04.2010 по 30.04.2010; ТОВ «Добробут Овідій» за період з 01.06.2011 по 30.06.2011, за результатами якої складено акт від 22.06.2012 № 466/22-22507018 (т. 1 а.с. 49-71), яким встановлено порушення позивачем вимог:
1) п. 5 ст. 203, п. 1, 2 ст. 215 та п .1, 2 ст.228 ЦК України, в результаті чого правочини позивача з контрагентами ПП «Одеська будівельна компанія», ПП «Клін-Маркет» та ТОВ «Добробут Овідій» мають ознаки нікчемності та є «нікчемними»;
2) п/п. 7.2.6 п.7.2, п/п. 7.4.1, п/п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого встановлено заниження ПДВ на загальну суму 402 986 грн. за квітень, червень - вересень 2010 року;
3) ст.ст. 188,201, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті чого встановлено заниження ПДВ на загальну суму 140 280 грн. за червень 2011 року.
На підставі акту перевірки податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 06.07.2012 № 000319230, яким позивачу визначено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість за основним платежем у сумі 543 266,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 100 747,50 грн. (т. 1 а.с. 72).
Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з даним позовом.
Зважаючи на те, що касаційна скарга подана на судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 06.07.2012 № 000319230 в частині грошового зобов`язання по контрагентам ПП «Одеська будівельна компанія» та ПП «Клін-Маркет», то така касаційна скарга розглядається саме в частині перегляду правильності ухвалення судами попередніх інстанцій судових рішень щодо правомірності застосування грошового зобов`язання до позивача по вказаним контрагентам.
Відповідно до п.п. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997, який діяв на час перевіряємих правовідносин та втратив чинність з 01.01.2011, було передбачено, що податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов`язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Платники податку повинні зберігати податкові накладні протягом строку, передбаченого законодавством для зобовязань із сплати податків.
Згідно п/п. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.
Відповідно до п/п. 7.4.1 п. 7.2 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Згідно п/п.7.4.5. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.
Відповідно до п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України (який набрав чинності з 01.01.2011, у редакції чинній, яка діяла на час вказаних правовідносин) база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів, крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
Згідно п. 198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Пунктом 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 цієї статті).
Таким чином, будь-які документи (у тому числі, договори, акти, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
Як вже було зазначено вище, відмовлячи у задоволенні позовних вимог, суди зазначили, що засновники та керівники підприємств-контрагентів позивача, а саме: ПП «Одеська будівельна компанія» та ПП «Клін-Маркет» у червні 2013 року та червні 2014 року були визнані винними у кримінальному правопорушенні, передбаченого ст. 205 КК України - «фіктивне підприємництво», як наслідок господарські операції ТОВ «БК «Дорсервіс» з контрагентами ПП «Одеська будівельна компанія» та ПП «Клін-Маркет» є нереальними.
Суди також зазначили, що встановлений вироком суду статус «фіктивного» (нелегального) підприємництва контрагентів ТОВ «БК Дорсервіс», а саме - ПП «Клін-Маркет» та ПП «Одеська будівельна компанія», є несумісним з легальною підприємницькою діяльністю. Тобто, господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження їх документами бухгалтерського обліку.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі № 160/3364/19 відступила від висновку Верховного Суд України, викладеного у постанові від 01.12.2015 у справі № 826/15034/14 (№ 21-3788а15), згідно з яким, статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, у зв`язку із чим господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку. При цьому Верховний Суд України надав правову оцінку встановленим судами попередніх інстанцій обставинам справи щодо наявності вироку місцевого суду, яким особу було визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частинами 1, 2 статті 205 КК України, як пособника у вчиненні фіктивного підприємництва - створення контрагента платника податків з метою прикриття незаконної діяльності.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суб`єкт господарювання з ознаками фіктивності є правосуб`єктним, незважаючи на дефекти при його створенні чи мету діяльності, а це суперечить висновкам Верховного Суду України про те, що «господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку».
Більш того, у названій постанові Велика Палата Верховного Суду, досліджуючи аспект засудження посадової особи підприємства за статтею 205 КК України (переважно директора контрагента), зауважила на тому, що в податкових правовідносинах виникнення прав та обов`язків пов`язане насамперед зі спеціальним статусом платника податків, а не із загальною цивільно-правовою дієздатністю юридичної особи. За наявності статусу платника податків суб`єкт господарювання має підстави для складення первинних та інших документів, які повинні братися до уваги при підтвердженні даних податкового обліку. Разом з тим, Великою Палатою Верховного Суду зауважено, що суд може обґрунтувати свої висновки лише на показах, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу; суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
У цій постанові, Велика Палата підтвердила вже сформовану Верховним Судом правову позицію, яка зводиться до того, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.
Велика Палата Верховного Суду у цій же постанові також зробила висновок, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.
Також, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вирок щодо посадової особи контрагента за статтею 205 КК України, а також ухвала про звільнення особи від кримінальної відповідальності за цією статтею КК України у зв`язку із закінченням строків давності не можуть створювати преюдицію для адміністративного суду, якщо тільки суд кримінальної юрисдикції не встановив конкретні обставини щодо дій чи бездіяльності позивача. Такі вирок чи ухвала суду за результатами розгляду кримінального провадження мають оцінюватися адміністративним судом разом з наданими первинними документами та обставинами щодо наявності первинних документів, правильності їх оформлення, можливості виконання (здійснення) спірних господарських операцій, їх зв`язку з господарською діяльністю позивача та можливого використання придбаного товару (робіт, послуг) у подальшій діяльності.
Однак, в даному випадку, суди попередніх інстанцій обмежились лише посиланням на наявність вироку Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2013 по справі к/№522/11014/13 відносно директора ПП «Клін Маркет» ОСОБА_3 , якого визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 27 ч. 5, ст. 205 ч. 2 КК України, а також на наявність ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.2014 по справі к/№522/4865/14-к, який набрав законної сили 03.06.2014, яким, директора ПП «Одеська будівельна компанія» ОСОБА_4 визнано таким, що вчинив кримінальне правопорушення середньої тяжкості, та звільнено від кримінальної відповідальності за ст.ст.27 ч.5, 205 ч.2 КК України.
Більш того, за результатами нового розгляду справи (другого кругу) судами попередніх інстанцій так і не було виконано вимоги ухвали Вищого адміністративного суду України від 15.09.2015 у даній справі, а саме: судами попередніх інстанції так і не досліджено обставин, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій між позивачем та його контрагентами відносно можливостей контрагентів позивача виконання укладених з позивачем договорів, зокрема, наявності технічних та технологічних можливостей; питання щодо фактичної оплати позивачем податку на додану вартість в ціні отриманого товару (послуг), не досліджено руху активів у процесі здійснення господарських операцій, з відповідним документальним підтвердженням.
За таких обставин, касаційний суд, розглядаючи касаційну скаргу позивача, вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак такі судові рішення в цій частині не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Не встановлення та ненадання правової оцінки обставинам, які мають суттєве значення у справі, свідчить про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при розгляді справи.
Як встановлено частиною 1 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України в чинній редакції, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з частиною 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України на суд покладається обов`язок вживати визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 № 460-ІХ (відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону), та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України.
За правилами статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що вище встановлені порушення допущені як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, оскільки останнім не виконано вимоги ухвали ВАСУ від 15.09.2015 у даній справі щодо дослідження в сукупності з матеріалами кримінальних справ первинних документів та надання їм належної оцінки.
Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Відповідно до частини 2 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже Суд приходить до висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, не встановив фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Дорсервіс» задовольнити частково.
Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду 30.05.2018 у справі № 1570/4556/2012 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
Справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
В іншій частині постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду 30.05.2018 у справі № 1570/4556/2012 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І.А. Васильєва
Cудді В.В. Хохуляк
В.П. Юрченко