ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 500/4187/25 пров. № А/857/14454/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну ОСОБА_1 , 
на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року про відмову у відкритті провадження в частині позовних вимог (суддя – Юзьків М.І., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Тернопіль, дата складання повного тексту – не 16.02.2026), 
в адміністративній справі №500/4187/25 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Центрального органу охорони здоров`я ДКВС України, Державної установи "Чортківська установа виконання покарань №26",
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, 

встановив:

У липні 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до відповідачів Міністерства юстиції України, Центрального органу охорони здоров`я ДКВС України, Державної установи "Чортківська установа виконання покарань №26", в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність адміністрації ДУ "Чортківська установа виконання покарань № 26", яка полягає у: не організації та ненаданні своєчасного належного лікування гепатиту С після встановлення діагнозу; ігноруванні запитів на медичну інформацію та її приховуванні; відсутності належного обстеження при прибутті до установи; 2) стягнути з відповідачів солідарно компенсацію моральної шкоди у розмірі 500 000 грн (п`ятсот тисяч гривень), а саме: 170 000 грн за зараження гепатитом С у місці несвободи; 70 000 грн за затягування призначення лікування; 60 000 грн за психологічний тиск та погрози; 50 000 грн за ігнорування запитів на медичну інформацію; 40000 грн за побиття при затриманні співробітниками спецпідрозділу "КОРД", яке було залишено без належного реагування та розслідування незважаючи на зафіксовані тілесні ушкодження; 110 000 грн за тримання в умовах, що аналогічні тим, які були виграні позивачем в ЄСПЛ; 3) зобов`язати відповідачів надати повний текст медичної документації, що зберігається у медичній частині установи та забезпечити позивачу належне лікування.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 відкрито провадження у справі у частині позовних вимог щодо: визнання протиправною бездіяльності адміністрації ДУ "Чортківська установа виконання покарань №26", яка полягає у: неорганізації та ненаданні своєчасного належного лікування гепатиту С після встановлення діагнозу; ігноруванні запитів на медичну інформацію та її приховуванні; відсутності належного обстеження при прибутті до установи; стягнення з відповідачів солідарно компенсації моральної шкоди у розмірі: 70 000 грн за затягування призначення лікування; 50 000 грн за ігнорування запитів на медичну інформацію; зобов`язання відповідачів надати повний текст медичної документації, що зберігається у медичній частині установи та забезпечити позивачу належне лікування.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 відмовлено у відкриті провадження в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідачів солідарно компенсації моральної шкоди у розмірі: 170 000 грн за зараження гепатитом С у місці несвободи; 60 000 грн за психологічний тиск та погрози; 40 000 грн за побиття при затриманні співробітниками спецпідрозділу "КОРД", яке було залишено без належного реагування та розслідування незважаючи на зафіксовані тілесні ушкодження; 110 000 грн за тримання в умовах, що аналогічні тим, які були виграні позивачем в ЄСПЛ. Роз`яснено позивачу, що розгляд зазначених позовних вимог належить до юрисдикції загального суду за правилами цивільного судочинства.
З цією ухвалою суду першої інстанції від 16.02.2026 про відмову у відкритті провадження в частині позовних вимог не погодилася позивач та оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена ухвала суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд вийшов за межі процесуальної перевірки. Ухвалою фактично вирішено питання правової кваліфікації позовних вимог і спору по суті. Всі позовні вимоги стосуються одного адміністративного правовідношення – бездіяльності органів державної влади у сфері охорони здоров`я. Вважає скаржник, що позовні вимоги є публічно-правовими спором. Роз`єднання позовних вимог у такому вигляді є неприпустимим, адже вони взаємопов`язані. Тим самим порушено право позивача на доступ до правосуддя. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу суду від 16.02.2026 про відмову у відкритті провадження в частині позовних вимог та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті. 
Відповідач Міністерство юстиції України подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що доводи та вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволення. Судом першої інстанції при вирішенні питання про відмову у відкриті провадження в частині позовних вимог було вірно встановлено всі обставини справи та надано вірну оцінку встановленим фактам. При постановленні оскаржуваної ухвали судом дотримано норми матеріального та процесуального права, а тому зазначене судове рішення не підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги позивача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Відмовляючи у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги відноситься до юрисдикції загального суду за правилами цивільного судочинства. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження в частині позовних вимог у цій адміністративній справі, з врахуванням наступного. 
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пункт 2 ч.1 ст.4 КАС України передбачає, що публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. 
Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист. 
Отже, право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. 
У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. 
Аналіз змісту наведених вище правових норм свідчить, що при розгляді адміністративної справи обов`язковою повинна бути наявність публічно-правового спору між конкретним позивачем та конкретним відповідачем, з метою судового захисту прав, свобод чи інтересів такого позивача від порушень з боку такого відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій. 
Суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю суб`єктів владних повноважень у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону. Однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - суб`єкт владних повноважень. 
Водночас, юрисдикція адміністративних судів поширюється не на всі публічно-правові спори, а лише на ті, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і для яких законом не встановлений інший порядок судового вирішення. 
При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб`єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин. 
Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. 
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір. 
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17. 
При цьому, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, спір, у якому відповідач, приймаючи оскаржуване рішення (дію чи бездіяльність) не мав публічно-правових відносин саме з позивачем, а прийняте відповідачем рішення (дія чи бездіяльність), стосувалось прав іншої особи, а не позивача. 
Приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством. 
Колегія суддів враховує, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. 
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду. 
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 06.02.2020 у справі №640/20032/18. 
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. 
Колегія суддів враховує, що із матеріалів адміністративної справи та змісту позову видно, що позивачем, серед іншого, заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди, зокрема за зараження гепатитом С у місці несвободи; за психологічний тиск та погрози; за побиття при затриманні співробітниками спецпідрозділу "КОРД", яке було залишено без належного реагування та розслідування, незважаючи на зафіксовані тілесні ушкодження; за тримання в умовах, що аналогічні тим, які були виграні позивачем в ЄСПЛ.
З цього приводу суд зауважує, що згідно з частиною п`ятою статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Тобто, адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди (стягнення збитків/стягнення безпідставно набутих коштів) мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.
Правильно вказав суд першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди, зокрема за зараження гепатитом С у місці несвободи; за психологічний тиск та погрози; за побиття при затриманні співробітниками спецпідрозділу "КОРД", яке було залишено без належного реагування та розслідування, незважаючи на зафіксовані тілесні ушкодження; за тримання в умовах, що аналогічні тим, які були виграні позивачем в ЄСПЛ у розглядуваній ситуації не є похідними від заявлених позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності адміністрації ДУ "Чортківська установа виконання покарань №26", яка полягає у: відсутності належного обстеження при прибутті до установи; неорганізації та ненаданні своєчасного належного лікування гепатиту С після встановлення діагнозу; ігноруванні запитів на медичну інформацію та її приховуванні.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді, і переданий на його розгляд з такими вимогами. 
Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Встановивши зміст і характер спору за позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Центрального органу охорони здоров`я ДКВС України, Державної установи "Чортківська установа виконання покарань №26", суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів солідарно компенсацію моральної шкоди у розмірі: 170000 грн за зараження гепатитом С у місці несвободи, 60000 грн за психологічний тиск та погрози, 40000 грн за побиття при затриманні співробітниками спецпідрозділу "КОРД", яке було залишено без належного реагування та розслідування незважаючи на зафіксовані тілесні ушкодження, 110000 грн за тримання в умовах, що аналогічні тим, які були виграні позивачем в ЄСПЛ не є похідними від вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, а тому не підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, що є підставою для відмови у відкритті провадження у цій частині позовних вимог на підставі пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України.
Доводи апеляційної скарги вказаного висновку суду не спростовують. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. 
Враховуючи наведене, судом першої інстанції при прийнятті оскарженої ухвали від 16.02.2026 року про відмову у відкритті провадження в частині позовних вимог не було допущено порушення норм процесуального права, що регулюють питання підсудності адміністративних справ, оскаржена ухвала суду винесена за результатами повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а тому підстав для її скасування немає. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року про відмову у відкритті провадження в частині позовних вимог в адміністративній справі №500/4187/25 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Центрального органу охорони здоров`я ДКВС України, Державної установи "Чортківська установа виконання покарань №26" про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя | | В. В. Гуляк
судді | | Н. В. Ільчишин
| | З. М. Матковська