ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 600/2794/25-а
провадження № К/990/11669/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Кашпур О. В., Мацедонської В. Е.
розглянув у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції справу
за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Голянського Дем`яна Валентиновича на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року, постановленої у складі головуючого судді Брезіної Т. М., та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2026 року, прийнятої у складі колегії суддів: головуючого - Сторчака В. Ю., суддів: Матохнюка Д. Б., Граб Л. С.
І. Обставини справи
1. У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області (далі - ГУНП в Чернівецькій області), в якому просив:
1.1. визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Чернівецькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 не в повному обсязі компенсації за всі невикористані ним під час проходження служби дні щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського, без урахування додаткової винагороди, встановленої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану";
1.2. зобов`язати ГУНП в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , з урахуванням раніше виплачених сум, повну суму компенсації за всі невикористані ним під час проходження служби дні щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського, з урахуванням додаткової винагороди, встановленої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану";
1.3. визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Чернівецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції грошової компенсації за всі дні невикористаної ним додаткової оплачуваної відпустки як учасника бойових дій, надання права на одержання якої передбачено пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";
1.4. зобов`язати ГУНП в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі дні невикористаної ним додаткової оплачуваної відпустки, як учасника бойових дій, надання права на одержання якої передбачено пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з урахуванням додаткової винагороди, встановленої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану". 
2. Чернівецький окружний адміністративний суд ухвалою від 17 червня 2025 року відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
26 червня 2025 року відповідач подав до Чернівецького окружного адміністративного суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду із цим позовом.
3. Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2025 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з моменту отримання цієї ухвали шляхом приведення позовної заяви у відповідності до вимог, встановлених статтею 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
4. Суд першої інстанції зазначив, що для усунення недоліків позовної заяви позивачу необхідно надати обґрунтування та докази поважності причин пропущення трьохмісячного строку звернення до суду з цим позовом.
5. На виконання вказаної ухвали суду представник позивача 11 липня 2025 року подав заяву про поновлення процесуального строку, на обґрунтування якої зазначив, що позивач у розписці від 28 лютого 2025 року вказав лише про отримання ним повідомлення про нараховані і виплачені суми в місяці звільнення, а саме за лютий 2025 року, а тому таке повідомлення фактично не є письмовим повідомленням працівника про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Звернув увагу на те, що зазначене повідомлення про виплачені кошти за лютий 2025 року не підписано уповноваженою особою, а тому не може вважатись офіційним повідомленням у розумінні статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Також вказав, що вихідна допомога при звільненні зі служби, яка є складовою суми належної при звільненні виплачена відповідачем лише 28 березня 2025 року, а тому обчислення строку звернення до суду підлягає саме з цієї дати.
6. Чернівецький окружний адміністративний суд ухвалою від 12 серпня 2025 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2026 року, позовну заяву залишив без розгляду на підставі частини третьої статті 123 КАС України.
7. Ухвалюючи такі рішення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що початок відліку тримісячного строку звернення до суду з цим позовом розпочався саме з 28 лютого 2025 року, тобто з моменту отримання ним повідомлення про нараховані і виплачені суми, та завершився 28 травня 2025 року, в той час як позов поданий до суду лише 12 червня 2025 року. Станом на момент звільнення зі служби, позивач повинен був знати про порушенні права, що підтверджено розпискою та спростовує доводи представника позивача у заяві від 11 липня 2025 року.
Таким чином, суд першої інстанції, з позицією якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом без поважних причин. При цьому суд відмовив у визнанні поважними причини пропущення трьохмісячного строку звернення до суду, які зазначені в заяві від 11 липня 2025 року.
ІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
8. У касаційній скарзі представник позивача - адвокат Голянський Д. В., зазначаючи про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати їхні рішення, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
9. На обґрунтування касаційної скарги автор вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково взяли до уваги заперечення на клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, яке подано представником позивача 01 липня 2025 року. 
Автор касаційної скарги звертає увагу на те, що відповідно до вимог частини другої статті 116 КЗпП України відлік строку звернення із заявою про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, розпочинається з моменту отримання працівником від роботодавця письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні. Ключовим моментом у цьому випадку є те, що суми, належні працівнику при звільненні мають бути не тільки нарахованими, а й виплаченими і тільки після виплати може бути сформоване відповідне письмове повідомлення працівнику.
На думку представника позивача, із аналізу статті 116 КЗпП України слідує, що роботодавець повинен виплатити всі належні працівнику суми при звільненні, а потім повідомити працівника про їх виплату.
Разом з цим представник позивача зазначає, що у спірних правовідносинах не можна вести відлік строку звернення позивача до суду саме з 28 лютого 2025 року (день вручення позивачу письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні), оскільки відомості, зазначені у цьому повідомленні не в повній мірі відповідали дійсності, а саме зазначена у цьому повідомленні вихідна допомога при звільненні зі служби в сумі 189 746,07 грн фактично виплачена 28 березня 2025 року. Оскільки остання виплата проведена відповідачем, як розрахунок при звільненні зі служби 28 березня 2025 року, саме тоді позивач дізнався про порушення своїх прав, і з цього моменту відраховується строк звернення до суду.
Автор скарги також зазначає, що відповідач повинен був письмово повідомити позивача про нараховані та виплачені суми при звільненні із зазначенням кожного виду виплати окремо саме 28 березня 2025 року тобто після виплати усіх сум належних працівнику при звільненні, як то передбачено статтею 116 КЗпП України. Отже, після здійснення останньої виплати сум належних при звільненні 28 березня 2025 року позивач фактично дізнався про порушення своїх прав, а до здійснення всіх видів виплат, зазначених у повідомленні про нараховані та виплачені суми за лютий 2025 року, він цього зробити не міг.
Представник позивача також звернув увагу на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав оцінку тому, що надане відповідачем 28 лютого 2025 року повідомлення про нараховані та виплачені ОСОБА_1 суми за лютий 2025 року не містить обов`язкові реквізити документа, зокрема підпису уповноваженої особи та не вказано хто і коли його сформував, а тому воно не може вважатись офіційним повідомленням працівника про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні у розумінні статті 116 КЗпП України.
З огляду на наведене, представник позивача вважає, що суд першої інстанції в порушення частини третьої статті 122 КАС України та частини другої статті 233 КЗпП України дійшов помилкового висновку про те, що строк звернення до суду слід рахувати з 28 лютого 2025 року (з моменту отримання позивачем від відповідача повідомлення про нараховані та виплачені суми за лютий 2025 року), оскільки цей строк не може розраховуватись раніше ніж від 28 березня 2025 року, тобто від дати повної виплати всіх належних ОСОБА_1 сум при звільненні.
На думку представника позивача, суд апеляційної інстанції не надав оцінки доводам апеляційної скарги про те, що повідомлення про нараховані та виплачені ОСОБА_1 суми за лютий 2025 року містило недостовірну інформацію щодо зазначених у ньому виплачених сум, а також те, що судом першої інстанції визначено початок відліку строку звернення до суду з 28 лютого 2025 року, тобто з моменту отримання позивачем від відповідача повідомлення про нараховані та виплачені суми за лютий 2025 року, хоча всі суми, зазначені у повідомлені станом на 28 лютого 2025 року ще виплачені не були, а виплачені у повному обсязі лише 28 березні 2025 року. Також не надав оцінки доводам апеляційної скарги про те, що повідомлення про нараховані та виплачені ОСОБА_1 суми у лютому 2025 року не підписано уповноваженою особою, а тому не може вважатись офіційним повідомленням у розумінні статті 116 КЗпП України.
10. За наслідками автоматичного розподілу касаційну скаргу було передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Желєзний І.В., судді: Загороднюк А. Г., Мельник-Томенко Ж. М.
Верховний Суд ухвалою від 25 березня 2026 року відкрив касаційне провадження з підстав, передбачених абзацом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: предметом касаційного оскарження є ухвала суду першої інстанції залишення позову (заяви) без розгляду та прийнята за наслідками її перегляду в апеляційному порядку постанова суду апеляційної інстанції, підставою касаційного оскарження є порушення судами норм процесуального права.
У зв`язку з ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 29 травня 2026 року № 1056/0/15-26 "Про тимчасове відсторонення судді Верховного Суду Желєзного І. В. від здійснення правосуддя" призначено повторний автоматичний розподіл цієї справи, за результатами якого ця справа передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Смокович М. І., судді: Кашпур О. В., Мацедонська В. Е.
11. Представник ГУНП в Чернівецькій області подав відзив на касаційну скаргу, в якому, наполягаючи на безпідставності останньої, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначаючи, що початок відліку тримісячного строку звернення до суду з цим позовом розпочався саме 28 лютого 2025 року та завершився 28 травня 2025 року. Серед іншого, стверджує, посилання позивача на виплату вихідної допомоги при звільненні зі служби 28 березня 2025 року не створює умов для початку відліку строку звернення до суду із цим позовом з 28 березня 2025 року, оскільки виплата вихідної допомоги та її розмір не є спірним у цьому позові, а тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав безпідставним посилання представника позивача на вказану обставину як початкову дату відліку оскарження бездіяльності відповідача.
ІІІ. Нормативне врегулювання
12. Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
13. Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
14. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
15. Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
16. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
17. Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
18. Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
19. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
20. Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
21. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX внесені зміни до норм КЗпП України.
22. Зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно з якою працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
23. Відповідно до нової редакції статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
ІV. Оцінка Верховного Суду
24. Наведене свідчить, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову варто обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).
25. Спірні правовідносини, які склались у цій справі виникли з приводу бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу не в повному обсязі компенсації за всі невикористані ним під час проходження служби дні щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського, без урахування додаткової винагороди, встановленої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану".
26. У цій справі підставою для залишення позовної заяви без розгляду слугував висновок судів попередніх інстанцій щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, тривалість якого, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року, становить три місяці.
27. Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій констатували, що позивач, звертаючись з цим позовом 12 червня 2025 року, пропустив тримісячний строк на звернення до суду з цим позовом, який розпочався з 28 лютого 2025 року, тобто з моменту отримання ним повідомлення про нараховані і виплачені суми, та завершився 28 травня 2025 року.
28. Перевіряючи правильність застосування судами норм процесуального права в частині застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду з позовом, Суд зазначає таке.
29. Заробітна плата в розумінні частини першої статті 94 КЗпП України означає винагороду, яка обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», яка складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
30. Варто зазначити, що норми КАС України передбачають можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
31. Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
32. Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
33. Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.
34. Варто зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 306/2708/23, розглядаючи питання щодо застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України, виклала також й правову позицію щодо застосування трудового законодавства, яке містить певні обмеження щодо строків звернення працівників, у тому числі й колишніх, до суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами статті 233 КЗпП України. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.
Крім того, правовий висновок про необхідність застосування тримісячного строку для звернення колишнього працівника до суду викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) та від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21). Верховний Суд України свого часу також дотримувався цього принципу, про що зазначав у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц.
35. У постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 306/2708/23 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що остаточний розрахунок при звільненні із позивачу проведено 25 липня 2023 року. Отже, відповідно до наведених вище положень статті 233 КЗпП України позивач мав звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у тримісячний строк, тобто до 26 жовтня 2023 року. Проте позов ним було подано безпосередньо до суду першої інстанції лише 02 листопада 2023 року о 15 год 07 хв, про що на першій сторінці позовної заяви міститься відповідна відмітка суду.
36. Варто зауважити, що така правова позиція не суперечить висновку Конституційного Суду України у Рішенні № 1-р/2025 від 11 грудня 2025 року, яким частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Так, Конституційний Суд України виходив з того, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду.
Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
37. Наведене свідчить, що Конституційний Суд України розмежував:
тримісячний строк для звернення звільненого працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат;
тримісячний строк для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Останній передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, приписи якої Конституційний Суд України визнав неконституційними.
38. У випадку ж який склався у цій справі, ОСОБА_1 28 лютого 2025 року отримав повідомлення про нараховані і виплачені суми при звільненні, тобто документально підтверджену інформацію про обсяг і характер виплачених йому сум, а тому саме дата вручення позивачу зазначеного документа є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.
При цьому вручення вказаного документу підтверджується розпискою, а дата вручення 28 лютого 2025 року є початком перебігу строку у цій справі, що відповідає вимогам частини другої статті 233 КЗпП України та не суперечить принципу юридичної визначеності.
39. Як уже зазначалось, частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Разом із цим, другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
40. Суд зазначає, що перебування особи на публічній службі, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.
41. Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України.
42. У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.
У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь-яким строком.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
43. З огляду на те, що вказаним Рішенням Суд надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, внесених у вказану статтю Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, відповідно до якої звернення до суду не обмежувалося будь-яким строком. Однак після внесення вказаних змін, у справах про виплату працівнику всіх сум, що належать йому при звільненні, було встановлено тримісячний строк звернення до суду.
44. Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
45. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
46. Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
47. Водночас обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.
Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
48. Варто зазначити, що для вирішення питання про початок перебігу строку звернення до суду визначальне значення має не найменування документу, а його зміст і здатність забезпечити реальну обізнаність особи про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні. Вимоги статті 116 КЗпП України спрямовані на те, щоб працівник мав можливість встановити склад, розмір і правову природу відповідних виплат та, за наявності підстав, своєчасно реалізувати право на судовий захист.
49. Як установлено судами попередніх інстанцій, у матеріалах справи міститься розписка позивача від 28 лютого 2025 року, зі змісту якої висновується, що позивачу було доведено інформацію не лише про суми, виплачені в місяці звільнення, а й про розмір та види грошового забезпечення, які виплачувалися йому від початку служби до звільнення. За таких обставин самі по собі доводи автора касаційної скарги про неналежність цього документа через його назву або окремі реквізити не є достатнім для висновку, що позивач був позбавлений можливості ознайомитися зі структурою відповідних виплат і встановити обставини, з якими він пов`язує порушення свого права.
50. Разом з цим доводи автора касаційної скарги стосовно того, що вихідна допомога була фактично виплачена 28 березня 2025 року також не спростовує висновку судів попередніх інстанцій щодо початку перебігу строку з 28 лютого 2025 року, оскільки предметом цього спору є не питання порушення строку виплати вихідної допомоги чи неналежний її розмір, а правильність розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки з урахуванням додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України № 168. Таким чином, подальша виплата іншої складової розрахунку при звільненні могла б мати значення для визначення початку перебігу строку лише за умови, якщо б вона об`єктивно впливала на можливість позивача дізнатися про порушення саме того права, за захистом якого він звернувся до суду.
51. В силу пункту 8 розділу VIII Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських»: одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання центрального органу управління поліцією, органів поліції, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські.
52. Варто також зазначити, що наявність словосполучення «при звільненні» після слів «одноразова грошова допомога» у цьому контексті вказує не на дату/строк її виплати, а на підставу/подію, з якою пов`язується її виплата й визначає цільове призначення цього платежу.
53. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 560/10571/21.
54. Зважаючи на приписи пункту 8 розділу VIII Порядку № 260, відповідач не допустив порушень при розрахунку із позивачем, не виплативши йому грошової допомоги у розмірі 189 746, 07 грн саме в день звільнення у лютому 2025 року, а їх виплата 28 березня 2025 року не змінює момент початку перебігу строку звернення до суду із цим позовом.
55. Наведене свідчить, що у цій справі позивачем не наведено переконливих доводів, які б свідчили, що зміст зазначених вище документів (з якими він ознайомився 28 лютого 2025 року) не відповідали фактично доведеній до нього інформації, не охоплювали відомостей, необхідних для перевірки правильності розрахунку спірної компенсації, або об`єктивно перешкоджали йому встановити можливе порушення його права. 
56. За таких обставин доводи касаційної скарги про неналежність письмового повідомлення, недостовірність окремих відомостей щодо вихідної допомоги та необхідність обчислення строку з 28 березня 2025 року не спростовують висновку судів попередніх інстанцій про початок перебігу строку звернення до суду з 28 лютого 2025 року.
Звернення представника позивача до відповідача та отримання відповіді на адвокатський запит у квітні та липні 2025 року, в цьому випадку не змінює моменту, з яким законодавство пов`язує початок перебігу строку звернення до суду, а свідчить лише про час, коли позивач виявив зацікавленість до правильності розрахунку свого грошового забезпечення та почав вчиняти активні дії щодо реалізації своїх прав, і не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неналежність повідомлення від 28 лютого 2025 року, оскільки вони не спростовують встановленого судами факту отримання позивачем документів про доведення до нього інформації щодо сум, видів та складових грошового забезпечення. Саме ця інформація давала позивачу об`єктивну можливість оцінити правильність розрахунку компенсації за невикористані відпустки, яка є предметом цього спору. Доводи про виплату вихідної допомоги 28 березня 2025 року стосуються іншої складової розрахунку при звільненні та не змінюють моменту, з якого позивач міг дізнатися про порушення заявленого ним права.
57. Зважаючи на викладене, Верховний Суд не встановив порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.
58. За таких обставин, Суд констатує, що рішення судів попередніх інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими, а тому відсутні підстави для їх скасування.
59. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
VІ. Судові витрати
60. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Голянського Дем`яна Валентиновича залишити без задоволення.
2. Ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2026 року у справі № 600/2794/25-а залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович 
Судді О. В. Кашпур
В. Е. Мацедонська