ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 380/22781/25 пров. № А/857/19186/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сала П. І.,
суддів: Димарчук Т. М., Москаля Р. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року (суддя Кедик М. В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про оскарження дій Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо застосування з 01.01.2025 понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 "Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану" (далі - Постанова № 1), та щодо обмеження пенсії максимальним розміром на підставі положень статті 30 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" при нарахуванні та виплаті позивачу пенсії.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 вказаний позов задоволено повністю.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у перерахунку та виплаті з 01.01.2025 пенсії ОСОБА_1 без обмеження максимальним розміром, без застосування понижуючих коефіцієнтів, встановлених Постановою № 1.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, провести з 01.01.2025 перерахунок і виплату пенсії ОСОБА_1 пенсії без застосування понижуючих коефіцієнтів, встановлених Постановою № 1, без обмеження пенсії максимальним розміром, із врахуванням раніше виплачених сум.
Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
У поданій апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Наголошує на необхідності застосування з 01.01.2025 приписів Постанови № 1 та вимог статті 30 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік", які є чинними та неконституційними або протиправними не визнавалися.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон № 2262-ХІІ).
З 01.01.2025 відповідач провів перерахунок розміру пенсії позивача із застосуванням коефіцієнтів, встановлених Постановою № 1, за результатами якого розмір його пенсії з надбавками склав 25182,80 грн, з урахуванням максимального розміру - 25182,80 грн, підсумок пенсії до виплати - 24 396,40 грн.
Позивач звернувся до відповідача з заявою від 23.10.202, у якій просив здійснити йому обчислення та перерахунок з 01.01.2025 пенсії за вислугу років у розмірі 90% суми грошового забезпечення, без обмеження пенсії максимальним розміром та без урахування Постановою № 1.
Листом від 14.11.2025 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило, що законом про Державний бюджет України з 01.01.2025 розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, становить 2361 грн. Постановою № 1 визначено порядок виплати пенсій, розмір яких (пенсійної виплати) перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, із застосуванням коефіцієнтів до відповідних сум перевищення. На виконання вимог цієї Постанови Головним управлінням розмір пенсійної виплати з 01.01.2025 визначено у розмірі 24396,40 грн.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що положеннями статті 46 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" та Постанови № 1 запроваджено тимчасове (на 2025 рік) застосування до призначених (перерахованих) пенсій (пенсійних виплат) певної категорії осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, коефіцієнтів зменшення пенсії, тобто вказаними положеннями законодавства фактично встановлено інше (додаткове) регулювання відносин, відмінне від того, яке встановлено Законом № 2262-ХІІ та Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV), що в свою чергу суперечить приписам статті 11 Закону № 2262-ХІІ, який є спеціальним у законодавчому регулюванні відносин у сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб.
Тому зміна правового регулювання відносин у сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб можлива лише у випадку внесення відповідних змін до Законів № 2262-ХІІ та № 1058-IV, а інші нормативно-правові акти застосовуються лише у випадку їхнього прийняття відповідно до цих законів.
При цьому суд зазначив, що застосування до призначених (перерахованих) пенсій (пенсійних виплат) певної категорії осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, коефіцієнтів зменшення пенсії згідно статті 46 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" та пункту 1 Постанови № 1 призводить до обмеження конституційного права такої категорії осіб на належний соціальний захист, що передбачений спеціальним законом.
Щодо обмеження розміру пенсії позивача максимальним розміром суд першої інстанції зазначив, що оскільки положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII визнано Конституційним Судом України неконституційним, воно втратило чинність з дня ухвалення такого рішення, а саме з 20 грудня 2016 року, тому внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII до частини сьомої зазначеної статті зміни є нереалізованими, оскільки частина сьома статті 43, після рішення Конституційного Суду України, у Законі № 2262-XII, відсутня. Крім цього, вказані зміни, по своїй суті є повторним запровадженням правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, а тому ці зміни, не створюють підстав для обмеження пенсії максимальним розміром.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками з огляду на таке.
Абзацом третім преамбули Закону № 2262-ХІ установлено, що держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
За змістом частин першої, третьої статті 1-1 Закону № 2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Статтею 46 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" від 19.11.2024 № 4059-IX установлено, що у 2025 році у період дії воєнного стану пенсії, призначені (перераховані) відповідно до, зокрема, але не виключно, Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", розмір яких (пенсійної виплати) перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення коефіцієнтів у розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 "Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану" у період воєнного стану у 2025 році пенсії (пенсійні виплати), призначені (перераховані) відповідно до Митного кодексу України, Законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 р. № 379/95-ВР "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України" (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), розмір яких перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням коефіцієнтів до відповідних сум перевищення:
- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, та не перевищує 11 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, 0,5;
- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 11 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, та не перевищує 13 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, 0,4;
- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 13 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, та не перевищує 17 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, 0,3;
- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 17 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, та не перевищує 21 розмір прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, 0,2;
- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 21 розмір прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, 0,1.
Таким чином, Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" та Постановою № 1 установлено додаткові підстави для обмеження шляхом застосування коефіцієнтів розміру пенсій, призначених на підставі Закону № 2262-ХІІ, що прямо заборонено частиною третьою статті 1-1 Закону № 2262-ХІІ.
Закон № 4059-ІХ та Постанова № 1 фактично змінили умови та норми пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, без унесення відповідних змін до Закону № 2262-ХІІ та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що порушує соціальну гарантію гідного пенсійного забезпечення таких осіб, які встановлені Законом № 2262-ХІІ.
Колегія суддів наголошує, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 1-1 Закону № 2262-ХІІ, які у часі прийняті раніше та мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 4059-ІХ.
У рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 та від 30 листопада 2010 року № 22-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Державний бюджет України не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві; у разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.
В абзаці 3 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Тож у разі суперечності між правовими нормами Закону України про Державний бюджет України та правовими нормами спеціальних законів України, якими врегульовано ті ж самі правовідносини, застосуванню підлягають правові норми спеціальних законів України.
Оскільки Законом № 2262-ХІІ, як спеціальним законом, і Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не передбачено обмеження розміру пенсій, розмір яких (пенсійної виплати) перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, у спосіб застосування до суми перевищення коефіцієнтів, тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст. 46 Закону № 4059-ІХ та постанови № 1.
Конституційний Суд України у рішенні від 13.05.2015 за № 4-рп/2015 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" наголосив, що виключно Верховна Рада України шляхом прийняття законів визначає види грошового забезпечення для обчислення та перерахунку пенсій військовослужбовців та осіб, які мають право на пенсію за Законом, а Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення права осіб на пенсійне забезпечення, керуючись Конституцією та законами України.
Отже, зміна умов чи норм пенсійного забезпечення (зокрема, визначення видів грошового забезпечення для перерахунку пенсій) підзаконними нормативно-правовими актами є порушенням закону.
Верховний Суд у постанові від 11.09.2025 в справі № 120/1081/25 сформував правову позицію, згідно з якою застосування при обчисленні (перерахунку) розміру пенсій громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі та інших осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-XII, положень статті 46 Закону № 4059-IX та постанови Кабінету Міністрів України № 1, якими передбачено виплату таких пенсій, із застосуванням коефіцієнтів до суми пенсії, яка перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність (що фактично призводить до обмеження розміру таких пенсій), є протиправним і таким, що обмежує гарантоване право на належний соціальний захист, передбачене статтею 46 Конституції України. Зміна правового регулювання відносин у сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб можлива лише у випадку внесення відповідних змін, зокрема, до Закону № 2262-ХІІ, а інші нормативно-правові акти застосовуються лише у випадку їх прийняття відповідно до цих законів. При конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis), тобто Закону № 2262-ХІI, а положення Закону № 4059-IX вважати загальними нормами (lex generalis).
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23.09.2025 у справі № 420/4102/25, від 28.10.2025 у справі № 420/5776/25, від 12.11.2025 у справі № 400/1994/25 та від 23.12.2025 у справі № 420/6238/25.
Щодо обмеження пенсії максимальним розміром, то колегія суддів виходить з наступного.
Умови, порядок та правові засади пенсійного забезпечення громадян України з числа осіб, які проходили військову службу, визначаються Законом № 2262-ХІІ.
Відповідно до ст. 43 Закону № 2262-ХІІ у редакції Закону України від 08.07.2011 № 3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", який набрав чинності з 01.10.2011, було встановлено, що максимальний розмір пенсії, з урахуванням усіх надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсій за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Разом з тим, згідно з ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI, у випадку, якщо внаслідок прийняття цього Закону розмір пенсії зменшується, пенсія підлягає виплаті у раніше встановленому розмірі. Крім того, законодавцем було визначено, що пенсіонерам, яким пенсія призначена до набрання чинності зазначеним Законом і розмір якої перевищував встановлений максимальний розмір, така пенсія виплачується без проведення індексації та інших перерахунків до моменту, коли її розмір відповідатиме встановленому законом максимуму.
Однак Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 положення ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-ХІІ, якими було встановлено обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, визнано такими, що не відповідають Конституції України, тобто неконституційними. Конституційний Суд України також зазначив, що відповідні положення втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення.
Таким чином, з 20.12.2016 частина сьома статті 43 Закону № 2262-ХІІ, яка передбачала обмеження максимального розміру пенсії, втратила чинність, а отже положення щодо обмеження пенсій максимальним розміром більше не могли застосовуватись до спірних правовідносин.
Водночас Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 01.01.2017, були внесені зміни до ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-ХІІ, а саме слова і цифри "у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року" замінено словами і цифрами "по 31 грудня 2017 року". Проте на момент внесення таких змін відповідна норма вже була визнана неконституційною та втратила чинність на підставі Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016.
Колегія суддів зазначає, що буквальне тлумачення змін, внесених Законом № 1774-VIII, у системному взаємозв`язку із Рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016 свідчить про відсутність у Законі № 2262-ХІІ чинної частини сьомої статті 43. Відтак внесені до норми, яка втратила чинність, зміни не породжують правових наслідків та не можуть бути підставою для обмеження пенсії максимальним розміром.
Крім того, статтею 1-1 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що зміна умов та норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Водночас жодних чинних положень, які б після 20.12.2016 передбачали можливість обмеження пенсії максимальним розміром, Закон № 2262-ХІІ не містив.
Отже, внесені Законом № 1774-VIII зміни до норми, яка вже була визнана неконституційною та втратила чинність, самі по собі не створюють правових підстав для застосування обмеження пенсії максимальним розміром. Таким чином, починаючи з 20.12.2016 стаття 43 Закону № 2262-ХІІ не передбачає обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 наголосила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, повинні трактуватись на користь особи. Аналогічний правовий підхід висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у зразковій справі № 822/524/18, у якій зазначено, що за наявності неоднозначного тлумачення прав та обов`язків особи або прогалин у законодавстві органи державної влади зобов`язані застосовувати підхід, який є найбільш сприятливим для особи, зокрема у сфері пенсійного забезпечення.
Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення Закону № 2262-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не положення Закону № 3668-VI, які встановлювали обмеження пенсії максимальним розміром.
Верховний Суд, розглядаючи справу у подібних правовідносинах, у постанові від 02.08.2022 у справі №240/1369/21, з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду дійшов висновку, що у спорах щодо обмеження пенсії максимальним розміром застосуванню підлягають саме положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми Закону України "Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи" від 08.07.201 року № 3668-VI.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії відповідача щодо виплати позивачу пенсії з 01.01.2025 із застосуванням коефіцієнтів зменшення пенсії, передбачених статтею 46 Закону № 4059-IX та пунктом 1 Постанови № 1, та щодо обмеженням пенсії позивача максимальним розміром є протиправними.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Враховуючи результат апеляційного розгляду, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, 316, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року у справі № 380/22781/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя | | П. І. Сало
судді | | Т. М. Димарчук
| | Р. М. Москаль