| Справа №: 398/2144/26

провадження №: 2/398/2794/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
Іменем України 

"03" серпня 2026 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Орловського В.В., з участю секретаря судового засідання Харіної Д.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ», представник позивача — адвокат Журавльов Станіслав Георгійович, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:
Стислий виклад позиції позивача
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» 02 квітня 2026 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 64 338,21 грн та судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 2 662,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 11 200,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.10.2019 року між первісним кредитором АТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 62-413-850-2-19-Г. Відповідач порушила умови кредитного договору щодо своєчасного повернення коштів, сплати відсотків та комісії, внаслідок чого у неї сформувалася заборгованість. Згідно з розрахунком позивача, станом на 03.09.2024 року (дату відступлення права вимоги) ця сума становить 64 338,21 грн та складається із: заборгованості за кредитом (в тому числі простроченої) — 17 680,94 грн, заборгованості по сплаті відсотків (в тому числі простроченої) — 8 941,67 грн та заборгованості по сплаті комісії (в тому числі простроченої) — 37 715,60 грн.
Надалі право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло від АТ «МЕГАБАНК» до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» на підставі договору про відступлення прав вимоги № GL1N426240 від 03.09.2024 року. В подальшому, 27.12.2024 року, право вимоги перейшло від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» до позивача ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» на підставі договору про відступлення прав вимоги № 1/12.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі
Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 травня 2026 року відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 
Судове засідання, призначене на 11 червня 2026 року, було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача на 29 липня 2026 року.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином через зареєстрований електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС. У позовній заяві він просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду справи вона повідомлялася належним чином шляхом надсилання судової повістки рекомендованим поштовим відправленням за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. Поштове відправлення із судовою повісткою повернулося до суду з відміткою поштового відділення про причину невручення «адресат відсутній». Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання. Відзиву на позовну заяву чи клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача до суду не надходило, про причини неявки вона суд не повідомила.
Оскільки відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явилася без повідомлення причин, відзив не подала, та представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд, відповідно до ст. 280 ЦПК України, ухвалив провести заочний розгляд цієї справи.
У зв`язку з неявкою всіх учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося, а відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України суд підписав рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складання повного судового рішення відкладено на строк, що не перевищує п`яти днів з дня закінчення розгляду справи; відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення зазначена дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Укладення кредитного договору, його умови та видача коштів
Звернення відповідача за отриманням кредиту підтверджується підписаною нею власноручно Заявою № 212365 на отримання кредиту на споживчі цілі у АТ «МЕГАБАНК» від 10 жовтня 2019 року, у якій зазначено цільове використання кредиту — споживчі потреби, суму кредиту — 26 939,66 грн, термін користування — 18 місяців, процентну ставку — 15,0 % річних, комісію — 3,5 % від суми кредитування щомісячно та очікуваний щомісячний платіж — 2 633,24 грн.
Виконання кредитодавцем переддоговірного обов`язку з надання споживачеві інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця, підтверджується Паспортом споживчого кредиту «Споживчий кредит готівкою» від 10 жовтня 2019 року, підписаним обома сторонами.
10 жовтня 2019 року між АТ «МЕГАБАНК» (первісний кредитор, код ЄДРПОУ 09804119) та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 62-413-850-2-19-Г (з ануїтетними платежами). Договір укладено у письмовій формі та власноруч підписано позичальником.
Згідно з індивідуальною частиною договору сторони погодили такі основні умови кредитування:
— загальний розмір кредиту (п. 2.3) — 26 939,66 грн, які надаються на споживчі цілі шляхом видачі готівки з каси банку (п. 1.2);
— строк, на який надається кредит (п. 2.2, п. 3.2.1), — з 10 жовтня 2019 року до 09 квітня 2021 року включно;
— процентна ставка за користування кредитом (п. 2.4) — фіксована, 15,00 % річних;
— процентна ставка за користування кредитом понад строк, вказаний у п. 2.2 договору (п. 2.11), — 0,1 % річних;
— розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості (п. 2.8) — 3,5 % від суми кредиту, що сплачується щомісячно, тобто 942,89 грн на місяць;
— розмір щомісячного (ануїтетного) платежу (п. 2.9) — 2 633,24 грн;
— строк дії договору (п. 7.1) — з моменту підписання до 09 квітня 2024 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.
Умову про комісію встановлено безпосередньо пунктом 2.8 Кредитного договору, за яким позичальник сплачує комісійну винагороду саме «за обслуговування кредитної заборгованості». Змісту цього поняття договір не розкриває: жодного переліку банківських послуг, які надаються споживачу за вказану винагороду, підписаний сторонами текст договору не містить. Пунктом 1.3 договору передбачено, що він є договором приєднання до Правил обслуговування клієнтів в АТ «МЕГАБАНК», проте самі Правила ані позивачем, ані іншими учасниками справи до суду не подані і предметом дослідження в судовому засіданні не були, а тому суд позбавлений можливості встановити, чи визначено в них перелік послуг, за які стягується спірна комісійна винагорода.
Невід`ємною частиною Кредитного договору є підписаний обома сторонами Додаток № 1 до нього — «Графік платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит». Відповідно до цього Додатка строк кредитування становить 18 місяців, процентна ставка — 15,00 % річних, передбачено 19 платежів у період з 31.10.2019 по 09.04.2021, загальна сума процентів за користування кредитом за весь строк кредитування — 3 589,65 грн, загальна сума комісійної винагороди — 17 914,91 грн (19 платежів по 942,89 грн), загальна вартість кредиту для споживача — 48 444,22 грн.
Суд звертає увагу, що у графі 7 цього Додатка «платежі за додаткові та супутні послуги банку» кредитодавцем виділено окремі підграфи: 7.1 — «за ведення рахунку», 7.2 — «розрахунково-касове обслуговування», 7.3 — «комісія за надання кредиту» та 7.4 — «комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості». Заповненою є виключно підграфа 7.4 (по 942,89 грн щомісяця, разом 17 914,91 грн), тоді як підграфи 7.1–7.3 не заповнені, а підсумок за ними становить 0,00 грн. Таким чином, сам кредитодавець у складеному ним і підписаному сторонами додатку до договору засвідчив, що жодних інших додаткових чи супутніх послуг, крім не розкритого за змістом «обслуговування кредитної заборгованості», за цим договором не надається і не тарифікується.
Паспорт споживчого кредиту та підписаний разом із ним Додаток № 1 до Паспорта (Графік платежів) умов договору не встановлюють, оскільки є формою виконання кредитодавцем переддоговірного обов`язку з надання споживачеві інформації, передбаченого статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування», проте оцінюються судом як додаткове джерело тлумачення погоджених сторонами умов. У розділі 4 Паспорта у графі «Платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладання договору» зазначено лише: «1. Комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості — 3.5% від суми кредиту», тобто конкретизації змісту послуги цей документ також не дає.
Пунктом 4.4 Кредитного договору сторони погодили, що у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 (дев`яносто) календарних днів Кредитодавець обліковує заборгованість за Кредитом в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості; при цьому правовідносини Сторін за цим Договором не втрачають своєї чинності та діють протягом строку дії Договору; з цього моменту Кредитодавець припиняє нарахування щомісячної комісійної винагороди, процентна ставка за Кредитом встановлюється в розмірі, встановленому в п. 2.11 цього Договору, а за невиконання прийнятих на себе зобов`язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійних винагород Позичальник сплачує штраф у розмірі, передбаченому п. 6.3 цього Договору.
На виконання умов договору АТ «МЕГАБАНК» 10 жовтня 2019 року здійснило видачу кредитних коштів готівкою. Фактичне отримання відповідачем коштів підтверджується Заявою на видачу готівки № TR.2050185.2202.46 від 10 жовтня 2019 року на суму 26 939,66 грн (загальна сума до видачі з урахуванням округлення — 26 939,70 грн), яка містить підпис отримувача Бабенко І.А. та зміст операції «Видача позичкових коштів згідно договору № 62-413-850-2-19-Г від 10/10/2019», а також відображене у виписці з особового рахунку № НОМЕР_1 , що сформована у програмному комплексі Акціонерного товариства «МЕГАБАНК» (операція від 10.10.2019, документ TR.2050185.2202.46).

Виконання зобов`язання відповідачем та рух коштів за рахунками
Як встановлено судом з наданих позивачем банківських виписок по особових рахунках відповідача, сформованих у програмному комплексі АТ «МЕГАБАНК» за період з 10.10.2019 по 02.12.2022, відповідач сімома внесками у період з 01 листопада 2019 року по 04 травня 2020 року сплатила на погашення заборгованості 17 833,24 грн, які були розподілені банком таким чином:
— 01 листопада 2019 року — 246,95 грн у погашення процентів та 942,89 грн у погашення комісії;
— 02 грудня 2019 року — 2 330,52 грн у погашення тіла кредиту, 336,75 грн у погашення процентів та 942,89 грн у погашення комісії;
— 03 січня 2020 року — 1 300,39 грн у погашення тіла кредиту, 318,83 грн у погашення процентів та 942,89 грн у погашення комісії;
— 03 лютого 2020 року — 1 426,08 грн у погашення тіла кредиту, 302,16 грн у погашення процентів та 942,89 грн у погашення комісії;
— 02 березня 2020 року — 1 391,51 грн у погашення тіла кредиту, 265,60 грн у погашення процентів та 942,89 грн у погашення комісії;
— 01 квітня 2020 року — 1 391,85 грн у погашення тіла кредиту, 265,26 грн у погашення процентів та 942,89 грн у погашення комісії;
— 04 травня 2020 року — 1 418,37 грн у погашення тіла кредиту, 238,74 грн у погашення процентів та 942,89 грн у погашення комісії.
Загалом у погашення тіла кредиту спрямовано 9 258,72 грн, у погашення процентів — 1 974,29 грн, у погашення комісійної винагороди — 6 600,23 грн.
Таким чином, у рахунок погашення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості банком було утримано кошти відповідача на загальну суму 6 600,23 грн (сім платежів по 942,89 грн).
Після 04 травня 2020 року платежі від відповідача не надходили; жодних інших платежів банківські виписки, у тому числі виписка з особових рахунків, сформована в Єдиній інформаційно-обліковій системі Національного банку України за період з 03.12.2022 по 03.09.2024, не містять. Усі відображені у виписці ЕІОС НБУ записи за 2022–2024 роки є внутрішньобанківськими проводками із призначенням «Зміна плану рахунків при завантаженні в ЕІОС НБ» та «Віднесення простроченого кредиту за кредит. дог. № 62-413-850-2-19-Г від 10.10.2019 за призначенням» і не є платежами позичальника.

Нарахування, здійснені кредитодавцем після припинення платежів
Перше перенесення частини заборгованості на рахунок простроченої заборгованості (№ 220361002104) відбулося 01 червня 2020 року. Черговий ануїтетний платіж, який відповідно до Додатка № 1 до договору підлягав сплаті 29 травня 2020 року, здійснений не був; прострочення розпочалося 30 травня 2020 року, 90 календарних днів прострочення спливли 28 серпня 2020 року, а отже передбачене пунктом 4.4 договору прострочення «понад 90 календарних днів» настало 29 серпня 2020 року.
Незважаючи на це, з виписки по рахунку обліку комісійної винагороди № НОМЕР_2 вбачається, що банк продовжував нараховувати комісійну винагороду у розмірі 942,89 грн на місяць — як після настання 90-денного прострочення, так і після спливу строку кредитування (09.04.2021) — за період з жовтня 2019 року по листопад 2022 року включно, тобто 38 разів на загальну суму 35 829,82 грн. З них 19 нарахувань на суму 17 914,91 грн припадають на строк кредитування і відповідають Додатку № 1 до договору, а ще 19 нарахувань на таку саму суму 17 914,91 грн здійснено за межами строку кредитування — за період з травня 2021 року по листопад 2022 року.
Суд також враховує, що одне з нарахувань (від 31.08.2020) містить інше формулювання призначення — «Комісійна винагорода за проведення розрахунку зі списання безготівкових коштів та касове обслуговування по рахунку НОМЕР_1 за Серпень 2020 р. згідно кредитного договору № 62-413-850-2-19-Г», тобто сам кредитодавець ідентифікував спірну комісію як плату за розрахунково-касове обслуговування.
З урахуванням сплачених відповідачем 6 600,23 грн залишок нарахованої комісії станом на 02 грудня 2022 року, тобто на дату закінчення виписки АТ «МЕГАБАНК», становив 29 229,59 грн, що відповідає вихідному сальдо рахунку простроченої комісійної винагороди № НОМЕР_3 . Позивачем же заявлено до стягнення комісію у сумі 37 715,60 грн, тобто на 8 486,01 грн (що дорівнює ще дев`яти щомісячним нарахуванням по 942,89 грн) більше. Виписка з особових рахунків, сформована в Єдиній інформаційно-обліковій системі Національного банку України за період з 03.12.2022 по 03.09.2024, рахунків обліку комісійної винагороди взагалі не містить, а тому нарахування комісії на суму 8 486,01 грн після 02 грудня 2022 року жодним доказом у справі не підтверджене.
Так само з виписки по рахунку обліку процентів № НОМЕР_4 , а надалі — з виписки, сформованої в Єдиній інформаційно-обліковій системі Національного банку України, вбачається, що банк продовжував нараховувати проценти за ставкою 15 % річних як після настання 90-денного прострочення, так і після спливу строку кредитування — щомісяця у сумах від 206,28 грн до 228,38 грн (а за неповний серпень 2023 року — 169,45 грн), і робив це аж до 24 серпня 2023 року включно. Лише починаючи з кінця серпня 2023 року нарахування процентів здійснювалися у розмірі від 1,42 грн до 1,52 грн на місяць, що відповідає ставці 0,1 % річних, передбаченій пунктом 2.11 договору; такі нарахування тривали до 02 вересня 2024 року. Отже, кредитодавець зрештою застосував передбачену пунктом 2.11 договору ставку, проте зробив це майже на три роки пізніше, ніж це передбачено пунктом 4.4 договору.
Загалом до стягнення заявлено проценти у сумі 8 941,67 грн, тоді як Додатком № 1 до договору за весь строк кредитування було передбачено проценти у загальній сумі 3 589,65 грн.
Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості, складеною уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «МЕГАБАНК» станом на 03.09.2024 року, за кредитним договором обліковується заборгованість у загальному розмірі 64 338,21 грн, що складається із заборгованості за основним боргом — 17 680,94 грн, за нарахованими та несплаченими відсотками — 8 941,67 грн та за нарахованими і несплаченими комісіями — 37 715,60 грн. Будь-які штрафи, пеня, а також 3 % річних чи інфляційні втрати відповідно до ст. 625 ЦК України позивачем до стягнення не заявлялися.

Перехід права вимоги
03 вересня 2024 року АТ «МЕГАБАНК» (в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку) та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-20240618-01260 від 09.07.2024 року, уклали договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги. Відповідно до цього договору банком було відступлено право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом з Додатку № 1 (Реєстру договорів) до вказаного договору, у якому зазначено номер і дату кредитного договору, прізвище, ім`я, по батькові та РНОКПП боржника і суми заборгованості. Оплатність цього договору підтверджується платіжною інструкцією № 66895 від 31.07.2024 року на суму 23 425 777,00 грн.
27 грудня 2024 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» та ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» уклали договір № 1/12 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого відступлено право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом з Додатку № 1 (Реєстру договорів) до цього договору. Оплатність підтверджується платіжними інструкціями № 1074 від 27.12.2024 року, № 1091 від 31.01.2025 року та № 1822 від 22.09.2025 року.
Обидва цесіонарії є фінансовими установами, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію фінансової установи та витягами із Державного реєстру фінансових установ від 14.03.2024 року, згідно з якими вони мають право надавати, зокрема, послуги з факторингу та з надання коштів у кредит.

Норми права, які застосував суд
За приписами ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум, а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з частиною шостою цієї ж статті споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про споживче кредитування» у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит.
Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про споживче кредитування» відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до пункту 6 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», у редакції, що була чинною на час спірних правовідносин, у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення, у тому числі від обов`язку сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань за таким договором; забороняється також збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України.
Відповідно до пункту 6-1 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», у редакції, що була чинною на час спірних правовідносин, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення, зокрема від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань за таким договором; забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України. Цим же пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Наведені норми є спеціальними щодо аналогічного за змістом припису пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України і підлягають переважному застосуванню до відносин споживчого кредитування.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Правові висновки Верховного Суду, що застосовані у справі
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зробила висновок про те, що за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 уточнила власний правовий висновок, викладений у пункті 123 постанови від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Якщо умови кредитного договору передбачають можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування, судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановлення нарахування процентів як міри відповідальності в певному розмірі за період після закінчення строку кредитування, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 зазначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць; умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Велика Палата також зазначила, що якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину; якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину, а суд, дійшовши висновку про нікчемність правочину, зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 зазначено, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що до додаткових та супутніх банківських послуг, за які встановлюється щомісячна комісія за обслуговування кредиту, не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Мотивована оцінка і висновки суду
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 10 жовтня 2019 року між АТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 62-413-850-2-19-Г, за яким відповідачу надано кредит у розмірі 26 939,66 грн на строк до 09 квітня 2021 року включно. Договір укладено у письмовій формі та власноруч підписано позичальником, яка була обізнана з його умовами і погодилася з ними. Свої зобов`язання кредитодавець виконав, видавши кредитні кошти готівкою, що підтверджується заявою на видачу готівки та випискою по особовому рахунку. Отже, між сторонами виникло зобов`язання, яке за приписами статей 526, 530, 629, 1054 ЦК України підлягало належному виконанню.
Кредит надано фізичній особі на споживчі цілі, а тому спірні правовідносини є відносинами споживчого кредитування і, з огляду на розмір кредиту, регулюються Законом України «Про споживче кредитування» у повному обсязі.
Право вимоги за вказаним договором перейшло до позивача внаслідок послідовного відступлення: 03 вересня 2024 року — від АТ «МЕГАБАНК» до ТОВ «ФК «МУСТАНГ ФІНАНС» за договором № GL1N426240, укладеним за результатами відкритих торгів, і 27 грудня 2024 року — від ТОВ «ФК «МУСТАНГ ФІНАНС» до ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» за договором № 1/12. Належність відступленого права саме до зобов`язання відповідача підтверджується витягами з Додатків № 1 (реєстрів договорів) до обох договорів, а оплатність відступлення — платіжними інструкціями. Обидва цесіонарії є фінансовими установами, що мають ліцензію на надання послуг з факторингу. Отже, вимоги статей 512–516 ЦК України та частини першої статті 18 Закону України «Про споживче кредитування» дотримано, і позивач набув статусу нового кредитора у цьому зобов`язанні. При цьому відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора перейшли права первісного кредитора в тому обсязі і на тих умовах, що існували на момент переходу цих прав, а отже позивач не набув більшого обсягу прав, ніж мав АТ «МЕГАБАНК».
Відповідач, порушуючи умови кредитного договору та вимоги статей 526, 1054 ЦК України, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала: після 04 травня 2020 року платежі на погашення заборгованості припинилися і кредит у визначений договором строк не повернуто. Факт порушення зобов`язання суд вважає доведеним.
Разом з тим, установлення факту порушення зобов`язання не звільняє суд від перевірки обґрунтованості заявленого розміру заборгованості. Згідно з розрахунком позивача вона становить 64 338,21 грн, з яких основний борг — 17 680,94 грн, проценти — 8 941,67 грн, комісія — 37 715,60 грн. Перевіряючи цей розрахунок, суд виходить із таких обставин і міркувань.

Щодо вимог про стягнення комісії
Тлумачачи в першу чергу умови самого кредитного договору, суд виходить із того, що пунктом 2.8 договору позичальнику було встановлено щомісячний платіж — комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,5 % від суми кредиту, що становить 942,89 грн щомісяця. Договір не визначає, які саме дії чи послуги кредитодавця охоплюються поняттям «обслуговування кредитної заборгованості». Не усуває цієї невизначеності і Паспорт споживчого кредиту, який умов договору не встановлює та враховується судом лише як додаткове джерело тлумачення: у розділі 4 він відтворює те саме формулювання без конкретизації. Правила обслуговування клієнтів в АТ «МЕГАБАНК», на які як на публічну частину договору посилається позивач, до суду не подані. Відповідно до статті 81 ЦПК України та наведених вище висновків Верховного Суду обов`язок довести наявність і перелік додаткових та супутніх послуг, за які встановлено комісію, покладається на кредитодавця, і позивач цього обов`язку не виконав. Отже, переліку реальних додаткових чи супутніх послуг, які надавалися б споживачу за цю щомісячну плату, матеріали справи не містять.
При виборі і застосуванні норми права суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, та висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21, згідно з якими, якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту та за які встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту, то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати таку плату є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Суд також враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19, згідно з яким до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно відповідно до закону.
Оскільки банк у формі комісії за «обслуговування кредитної заборгованості» встановив щомісячну плату за послуги, які за законом повинні надаватись безоплатно, та не визначив жодних інших реальних супутніх послуг, за надання яких передбачена сплата комісії, суд дійшов висновку, що зазначені положення кредитного договору є нікчемними. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, а висновок про нікчемність викладається у мотивувальній частині судового рішення.
Висновок про відсутність реальних послуг, за які встановлено комісію, додатково підтверджується змістом складеного самим кредитодавцем Додатка № 1 до договору: із чотирьох виділених у ньому видів платежів за додаткові та супутні послуги банку («за ведення рахунку», «розрахунково-касове обслуговування», «комісія за надання кредиту» та «комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості») заповненою є лише остання позиція, а за трьома іншими підсумок становить 0,00 грн. 
Крім того, суд зазначає, що навіть за умови дійсності відповідних положень договору заявлений розмір комісії не відповідав би ані Додатку № 1 до договору, ані пункту 4.4 самого кредитного договору. Обсяг зобов`язання, погоджений сторонами у межах строку кредитування, визначеного п. 2.2 договору, і відображений у підписаному ними Додатку № 1, охоплював 19 нарахувань комісійної винагороди на загальну суму 17 914,91 грн, тоді як банком нараховано комісію 38 разів на загальну суму 35 829,82 грн, тобто ще 19 разів на суму 17 914,91 грн після спливу строку кредитування. При цьому за пунктом 4.4 договору з моменту прострочення понад 90 календарних днів, яке настало 29 серпня 2020 року, кредитодавець зобов`язаний був припинити нарахування щомісячної комісійної винагороди, чого не зробив. Відповідно до частини шостої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.
Понад те, комісія у сумі 8 486,01 грн, на яку заявлена до стягнення сума 37 715,60 грн перевищує залишок нарахованої комісії за наявними у справі виписками станом на 02 грудня 2022 року (29 229,59 грн), не підтверджена жодним доказом, оскільки виписка, сформована в Єдиній інформаційно-обліковій системі Національного банку України за подальший період, рахунків обліку комісійної винагороди не містить. У цій частині позовні вимоги є недоведеними також і з підстав, передбачених статтею 81 ЦПК України.
Враховуючи викладене, вимога позивача про стягнення комісії у розмірі 37 715,60 грн є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Щодо заборгованості за тілом кредиту та процентами
Як вже зазначено вище у розділі “виконання зобов`язання відповідачем та рух коштів за рахунками” суд встановив, що у період з 01 листопада 2019 року по 04 травня 2020 року банк утримав з платежів відповідача у рахунок погашення щомісячної комісійної винагороди кошти на загальну суму 6 600,23 грн. Оскільки умова договору про сплату цієї комісії є нікчемною, вказані кошти були одержані банком без достатньої правової підстави. Згідно з імперативними вимогами черговості погашення вимог кредитора, встановленої ч. 1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», ці кошти підлягають зарахуванню судом у рахунок погашення наявної законної заборгованості — прострочених процентів за користування кредитом та основного боргу (тіла кредиту) — з моменту їх фактичного внесення.
Визначаючи період і ставку, за якими проценти нараховані правомірно, суд виходить із таких міркувань.
По-перше, пунктом 4.4 кредитного договору сторони прямо погодили, що з моменту прострочення сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів процентна ставка за кредитом встановлюється у розмірі, визначеному пунктом 2.11 договору, тобто 0,1 % річних. Черговий ануїтетний платіж підлягав сплаті 29 травня 2020 року і сплачений не був, 90 календарних днів прострочення спливли 28 серпня 2020 року, отже, передбачена пунктом 4.4 умова настала 29 серпня 2020 року. Відтак з 29 серпня 2020 року до кредиту підлягала застосуванню ставка 0,1 % річних, а не 15 % річних, яку банк фактично продовжував застосовувати до 24 серпня 2023 року. Показово, що починаючи з кінця серпня 2023 року сам кредитодавець перейшов до нарахування процентів за ставкою 0,1 % річних, тобто визнав застосовність пункту 2.11 договору, однак зробив це майже на три роки пізніше, ніж це передбачено пунктом 4.4 договору.
По-друге, згідно з пунктом 2.2 кредитного договору строк кредитування було встановлено до 09 квітня 2021 року включно. Суд зазначає, що строк дії кредитного договору (до 09 квітня 2024 року за п. 7.1) та строк кредитування є різними правовими поняттями; умова про те, що договір діє довше або до повного виконання зобов`язань, не означає автоматичного продовження періоду кредитування, за який може нараховуватися плата за користування кредитом. Умови щодо пролонгації саме строку кредитування текст договору не містить. Застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, та уточнений постановою від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, суд доходить висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припинилося 09 квітня 2021 року. Нарахування, здійснені після цієї дати (у 2021–2024 роках), не є платою за правомірне користування кредитом у розумінні ст. 1048 ЦК України; за цей період могли б бути стягнуті лише проценти як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, проте таких вимог позивач не заявляв. Крім того, прострочення відповідача розпочалося у травні 2020 року, тобто в період карантину, встановленого з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), і тривало під час дії воєнного стану в Україні. Згідно з пунктами 6 і 6-1 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» споживач за таке прострочення звільняється від відповідальності перед кредитодавцем, а нараховані включно з 24 лютого 2022 року платежі за прострочення підлягають списанню кредитодавцем.
Здійснюючи перерозподіл фактично внесених відповідачем коштів у загальній сумі 17 833,24 грн із виключенням нікчемної комісії та спрямуванням цих коштів у першу чергу на погашення нарахованих процентів, а в решті — на погашення тіла кредиту, суд отримує такий розрахунок:
Станом на 10 жовтня 2019 року залишок основного боргу становив 26 939,66 грн. Далі:
— 01 листопада 2019 року внесено 1 189,84 грн, з яких на погашення нарахованих процентів (246,95 грн) спрямовано 246,95 грн, а решту 942,89 грн зараховано в погашення основного боргу, залишок якого становив 25 996,77 грн;
— 02 грудня 2019 року внесено 3 610,16 грн, з яких на погашення нарахованих процентів (335,79 грн) спрямовано 335,79 грн, а решту 3 274,37 грн зараховано в погашення основного боргу, залишок якого становив 22 722,40 грн;
— 03 січня 2020 року внесено 2 562,11 грн, з яких на погашення нарахованих процентів (302,97 грн) спрямовано 302,97 грн, а решту 2 259,14 грн зараховано в погашення основного боргу, залишок якого становив 20 463,25 грн;
— 03 лютого 2020 року внесено 2 671,13 грн, з яких на погашення нарахованих процентів (264,32 грн) спрямовано 264,32 грн, а решту 2 406,81 грн зараховано в погашення основного боргу, залишок якого становив 18 056,44 грн;
— 02 березня 2020 року внесено 2 600,00 грн, з яких на погашення нарахованих процентів (210,66 грн) спрямовано 210,66 грн, а решту 2 389,34 грн зараховано в погашення основного боргу, залишок якого становив 15 667,10 грн;
— 01 квітня 2020 року внесено 2 600,00 грн, з яких на погашення нарахованих процентів (195,84 грн) спрямовано 195,84 грн, а решту 2 404,16 грн зараховано в погашення основного боргу, залишок якого становив 13 262,94 грн;
— 04 травня 2020 року внесено 2 600,00 грн, з яких на погашення нарахованих процентів (182,37 грн) спрямовано 182,37 грн, а решту 2 417,63 грн зараховано в погашення основного боргу, залишок якого становив 10 845,30 грн.
Після 04 травня 2020 року платежі припинилися, а тому залишок основного боргу залишався незмінним — 10 845,30 грн. За період з 04 травня 2020 року по 28 серпня 2020 року на цей залишок за ставкою 15 % річних нараховано процентів на суму 528,71 грн, а за період з 29 серпня 2020 року по 09 квітня 2021 року за ставкою 0,1 % річних — 6,72 грн; ці нарахування залишилися непогашеними.
Таким чином, за період з 10 жовтня 2019 року по 28 серпня 2020 року за ставкою 15 % річних правомірно нараховано процентів на суму 2 267,59 грн, а за період з 29 серпня 2020 року по 09 квітня 2021 року за ставкою 0,1 % річних (п. 4.4, п. 2.11 договору) — 6,72 грн, разом 2 274,31 грн. За рахунок внесених відповідачем коштів погашено проценти на суму 1 738,88 грн, а решта коштів у сумі 16 094,36 грн підлягає зарахуванню в погашення основного боргу.
Отже, обґрунтований залишок основного боргу становить 26 939,66 грн – 16 094,36 грн = 10 845,30 грн, а обґрунтований залишок непогашених процентів за користування кредитом становить 2 274,31 грн – 1 738,88 грн = 535,43 грн.
Заявлені ж позивачем суми основного боргу 17 680,94 грн та процентів 8 941,67 грн є необґрунтованими, оскільки розраховані з урахуванням нікчемної комісії, за ставкою 15 % річних всупереч пункту 4.4 договору та за період, що виходить за межі строку кредитування.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 11 380,73 грн, що складається із заборгованості за кредитом (основний борг) у розмірі 10 845,30 грн та заборгованості за процентами у розмірі 535,43 грн. У задоволенні решти позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією та частиною процентів слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн. Відсоток задоволених вимог становить 17,69 % (11 380,73 грн від заявлених 64 338,21 грн). Таким чином, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача, становить 470,98 грн (2 662,40 грн ? 17,69 %).
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд дійшов таких висновків.
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивач надав копію Договору про надання правничої допомоги № 1/07 від 01.07.2025 року, укладеного між ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» та Адвокатським об`єднанням «АЛЬЯНС ДЛС», Реєстр боржників від 01.12.2025 року, копію ордера представника, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та копію Акту приймання-передачі наданих послуг з правничої допомоги № 12069037 від 05.01.2026 року, відповідно до якого позивачу надано послуги на загальну суму 11 200,00 грн.
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Частинами 3, 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспівмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Верховний Суд у справі № 873/212/21 дійшов висновку про те, що суд може зменшити розмір указаних витрат, коли відображена у відповідних доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18 та від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи; часткова відмова стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав їх необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства навіть за відсутності клопотання відповідача про зменшення розміру таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції: заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір — обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Керуючись критеріями обґрунтованості та пропорційності судових витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, а саме того, що заборгованість виникла за договором споживчого кредитування, беручи до уваги, що ця справа є малозначною, розглядається в порядку спрощеного провадження, а позовна заява є типовою, суд визнає обґрунтованим стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, витрати на правничу допомогу, обґрунтована сума яких визначена судом у розмірі 5 000,00 грн, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача пропорційно сумі задоволених позовних вимог (17,69 %), а саме у розмірі 884,50 грн.
Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263–265, 268, 280–282, 354 ЦПК України, суд

вирішив:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» заборгованість за кредитним договором № 62-413-850-2-19-Г від 10.10.2019 року у загальному розмірі 11 380 (одинадцять тисяч триста вісімдесят) гривень 73 копійки.
У задоволенні решти позовних вимог — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 470 (чотириста сімдесят) гривень 98 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 884 (вісімсот вісімдесят чотири) гривні 50 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасники справи:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» (код ЄДРПОУ 40932411, адреса місцезнаходження: 49001, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, пров. Ушинського, буд. 1, офіс 105);
відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Повне рішення складено 03 серпня 2026 року. Відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складання повного судового рішення відкладено на строк, що не перевищує п`яти днів з дня закінчення розгляду справи; відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення зазначена дата складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Орловський