Справа № 372/2431/26 
Провадження 2-2024/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2026 року  Обухівський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Кравченка М.В.,
при секретарі Ільїній А.В.,
за участі представників позивача Загоруй О.В., Литвиненка В.П.,
відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖБК «Енергія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

21.04.2026 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖБК «Енергія» в особі представника Загоруй О.В. звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути суму боргу в розмірі 56 725 грн. 36 коп. В обґрунтування позову зазначило, що Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. ОСОБА_1 також є співвласником багатоквартирного будинку, в якому створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖБК «Енергія».  ОСОБА_1 не сплачує внески, внаслідок чого станом на 31.03.2026 року за період з квітня 2016 року по березень 2026 року утворилася значна заборгованість у розмірі 56752,36 грн. Зазначене підтверджується копією фінансово-особового рахунку № НОМЕР_1 виданим ОСББ «ЖБК Енергія».
27.04.2026 року було винесено ухвалу про відкриття провадження у справі.
У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на систематичну і тривалу несплату відповідачем житлово-комунальних послуг, внесків згідно рішень ОСББ. 
Відповідач проти позову заперечив, просив застосувати наслідки спливу позовної давності, посилаючись на незгоду із тарифами та пропуск позовної давності.
Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.
За змістом статті 10 цього Закону вищим органом управління об`єднання є загальні збори. До виключної компетенції загальних зборів співвласників належать, зокрема, затвердження кошторису, балансу об`єднання та річного звіту, а також визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» співвласник зобов`язаний виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень, а також своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.
Згідно зі статтею 20 цього Закону частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири або нежитлового приміщення, що перебувають у його власності.
Таким чином, обов`язок співвласника брати участь у витратах на утримання багатоквартирного будинку та сплачувати встановлені внески і платежі випливає безпосередньо із закону, факту належності особі квартири чи нежитлового приміщення та відповідних рішень органів управління ОСББ, прийнятих у межах їх компетенції.
Верховний Суд у своїй практиці виходить із того, що визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників належить до виключної компетенції загальних зборів ОСББ, а прийняті ними у встановленому порядку рішення є обов`язковими для співвласників, якщо вони не скасовані та не визнані недійсними у встановленому законом порядку. Такий підхід, зокрема, узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 910/5179/20.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Матеріалами справи встановлено, що відповідач, будучи співвласником відповідного багатоквартирного будинку, покладений на нього обов`язок зі сплати встановлених внесків та платежів у повному обсязі не виконував, унаслідок чого утворилася заборгованість.
З наданого позивачем фінансово-особового рахунку № НОМЕР_1 вбачається здійснення протягом спірного періоду відповідних нарахувань, а також проведення відповідачем окремих часткових оплат.
Зокрема, відповідачем здійснено платежі: 12 липня 2016 року — 400,00 грн; 07 грудня 2016 року — 250,00 грн; 16 березня 2017 року — 300,00 грн; 07 вересня 2018 року — 1 000,00 грн; 20 вересня 2018 року — 3 000,00 грн; 26 грудня 2018 року — 1 000,00 грн; 22 квітня 2019 року — 2 000,00 грн; 16 липня 2020 року — 995,00 грн; 22 липня 2021 року — 487,02 грн; 05 серпня 2021 року — 560,28 грн.
Загальна сума здійснених відповідачем платежів становить 9 992,30 грн, і зазначені платежі враховані позивачем при визначенні кінцевого розміру заборгованості.
Водночас матеріали справи не містять доказів того, що при здійсненні зазначених платежів відповідач визначав конкретний місяць, розрахунковий період або інше спеціальне призначення, у рахунок якого підлягали зарахуванню внесені ним кошти.
За таких обставин суд виходить із того, що за наявності раніше виниклої непогашеної заборгованості та відсутності визначеного платником призначення платежу відповідні кошти підлягають урахуванню при визначенні залишку заборгованості у рахунок погашення раніше виниклих зобов`язань у хронологічній послідовності їх виникнення.
Сам факт здійснення платежу в певному місяці за відсутності відповідного волевиявлення платника не є достатньою підставою для висновку, що такий платіж здійснено виключно в рахунок поточного нарахування за цей місяць.
З фінансово-особового рахунку вбачається, що станом на 31 березня 2016 року обліковувалося початкове сальдо заборгованості у сумі 1 865,31 грн. Загальна сума подальших нарахувань становить 64 852,35 грн, а загальна сума врахованих платежів відповідача — 9 992,30 грн.
Таким чином: 1 865,31 грн + 64 852,35 грн – 9 992,30 грн = 56 725,36 грн.
Отже, залишок непогашеної відповідачем заборгованості становить 56 725,36 грн.
Доказів здійснення відповідачем інших платежів, не врахованих позивачем у наведеному розрахунку, або доказів погашення заборгованості у більшому розмірі суду не надано.
Доводи відповідача про незгоду із обсягом отриманих послуг, незгодою із встановленими у ОСББ розмірами внесків, порядком їх нарахування тощо суд відхиляє як безпідставні та необгрунтовані, оскільки будь-яких доказів на підтвердження такої правової позиції суду не представлено, подані позивачем докази і доводи не спростовані, у встановленому законом порядку відповідачем рішення керівних органів ОСББ не оспорювались, тому суд вирішє спір на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.
Суд також враховує, що здійснення відповідачем протягом тривалого періоду часткових платежів узгоджується з фактичним існуванням між сторонами правовідносин щодо сплати відповідних внесків. Разом із тим для вирішення питання про позовну давність суд не вважає необхідним виходити з того, що кожна часткова оплата означала визнання відповідачем усієї накопиченої заборгованості та переривала позовну давність щодо всіх періодичних платежів.
Визначальним для вирішення заяви про застосування позовної давності є встановлення того, які саме зобов`язання залишилися непогашеними після врахування фактично здійснених відповідачем платежів.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність — це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.
За змістом частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Оскільки обов`язок відповідача зі сплати внесків має періодичний характер, позовна давність щодо кожного простроченого періодичного платежу підлягає обчисленню окремо.
Частиною четвертою статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Разом із тим при вирішенні заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності суд враховує фактично здійснені ним платежі. Оскільки при їх здійсненні відповідач не визначав конкретного розрахункового періоду, такі платежі враховуються у рахунок раніше виниклої непогашеної заборгованості.
Послідовне зарахування сплачених відповідачем 9 992,30 грн на погашення найдавнішої заборгованості свідчить про погашення початкового сальдо заборгованості, а також наступних за часом виникнення найдавніших нарахувань.
Відтак у складі кінцевої заборгованості у розмірі 56 725,36 грн, яка фактично залишилася непогашеною та заявлена до стягнення, відсутні найдавніші зобов`язання, позовна давність щодо яких могла закінчитися до набрання чинності спеціальним законодавчим регулюванням позовної давності у зв`язку із запровадженням карантину.
Після врахування проведених відповідачем платежів найстаріша непогашена частина заборгованості припадає на 2018 рік.
Отже, навіть за найбільш раннього можливого обчислення початку перебігу позовної давності щодо цієї непогашеної вимоги трирічна позовна давність станом на 02 квітня 2020 року не спливла.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину строки, визначені, зокрема, статтею 257 цього Кодексу, продовжувалися на строк дії такого карантину.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 дійшла висновку, що законодавче продовження позовної давності застосовується до вимог, позовна давність щодо яких не спливла станом на 02 квітня 2020 року. ВП ВС також системно проаналізувала подальший вплив карантинного та воєнного законодавства на перебіг відповідних строків.
Після припинення карантину законодавче регулювання позовної давності було пов`язане з дією воєнного стану.
Законом України № 2120-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19, яким передбачалося продовження відповідних строків на строк дії в Україні воєнного, надзвичайного стану.
У подальшому Законом України № 3450-IX, який набрав чинності 30 січня 2024 року, законодавець змінив механізм правового регулювання, передбачивши зупинення перебігу відповідних строків на період дії воєнного стану.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 узагальнила наведені законодавчі зміни та виходила з необхідності їх послідовного врахування при визначенні фактичного моменту спливу позовної давності.
Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-IX пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України виключено. Закон набрав чинності 04 вересня 2025 року, у зв`язку із чим з цієї дати припинила дію спеціальна норма про зупинення перебігу позовної давності на час воєнного стану.
Позивач звернувся до суду 21 квітня 2026 року.
Таким чином, після припинення спеціального законодавчого зупинення перебігу позовної давності до моменту звернення позивача до суду минув період, який є меншим за невикористану частину трирічної позовної давності щодо найстарішої непогашеної вимоги, яка залишалася станом на 02 квітня 2020 року.
Отже, на день звернення позивача до суду позовна давність щодо найстарішої непогашеної частини заборгованості не спливла.
Оскільки позовна давність не спливла щодо найстарішої непогашеної вимоги, відсутні підстави вважати її такою, що спливла щодо наступних, пізніших щомісячних нарахувань.
Доводи про необхідність обмеження стягнення лише трирічним періодом, який безпосередньо передував зверненню до суду, не враховують спеціального законодавчого регулювання перебігу позовної давності у період карантину та воєнного стану, а також того, що найдавніші зобов`язання були погашені здійсненими відповідачем платежами і вже не входять до фактичного залишку боргу.
При цьому суд не пов`язує наведений висновок із необхідністю визнання кожного часткового платежу відповідача таким, що відповідно до статті 264 ЦК України переривав позовну давність щодо всієї заборгованості.
Такий висновок не є необхідним для вирішення цього спору, оскільки після врахування здійснених відповідачем платежів у рахунок найраніше виниклої заборгованості найстаріша фактично непогашена вимога виникла у 2018 році, а позовна давність щодо неї станом на 02 квітня 2020 року не спливла.
Таким чином, передбачені частиною четвертою статті 267 ЦК України підстави для відмови у позові повністю або частково у зв`язку зі спливом позовної давності відсутні.
Оцінюючи наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідно до вимог статей 76–81, 89 ЦПК України у сукупності з іншими доказами у справі, суд враховує, що розрахунок містить відомості про здійснені нарахування та всі враховані позивачем платежі відповідача, а кінцевий залишок заборгованості арифметично узгоджується з відображеними у ньому даними.
Натомість доказів повного виконання свого обов`язку, здійснення інших платежів, які не були враховані позивачем, або іншого належного розрахунку заборгованості, який би спростовував поданий позивачем розрахунок, суду не надано.
За таких обставин, установивши наявність у відповідача передбаченого законом обов`язку зі сплати внесків та платежів, їх несплату у повному обсязі, доведеність розміру непогашеної заборгованості та відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСББ «ЖБК «ЕНЕРГІЯ» про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 56 725 грн 36 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати з огляду на задоволення позову, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 77-82, 141, 263, 264-265, 268, 280 ЦПК України ст.ст. 319, 322, 382, 385, 509, 525, 526, 530, 590, 610, 625 ЦК України, ст.ст. 7, 8, 9, 13, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 4, 10, 12, 15, 16, 17 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», суд 

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ), на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖБК «Енергія» (код ЄДРПОУ 22209309, адреса: 08746, Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, вул. Будівельників, буд. 3) суму боргу в розмірі 56 725 грн. 36 коп., суму сплаченого судового збору в розмірі 3 328 грн. 80 коп., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн. 00 коп., а всього 64 054 грн. 16 коп.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя          М.В. Кравченко