Справа № 199/10630/23
(2/199/226/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

03.09.2026 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра у складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Мацак А.О., за участі представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , яка діє як законний представник в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, треті особи: Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування в особі Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч Оксана Михайлівна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду, в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 195 від 24.11.2021 року, ОСОБА_2 , як найближчий родич, була призначена опікуном дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
До вказаного часу опіку над дитиною здійснював його дідусь, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації від 05.02.2019 року, оскільки батько дитини, ОСОБА_6 , був позбавлений батьківських прав на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська № 199/4314/18 від 16.08.2018 року.
Розпорядженням голови адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради № 346-р від 21.10.2021 року дитині ОСОБА_3 було встановлено статус дитини, позбавленої батьківського піклування.
ІНФОРМАЦІЯ_3 дідусь дитини, ОСОБА_5 помер.
Згідно з розпорядженням № 110-р від 26.07.2022 року, відповідно до довідки відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації, за неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 закріплено право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 , в якому дитина є зареєстрованою та проживала там разом з дідусем до 2020 року.
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
На початку грудня 2022 року відповідач ОСОБА_4 самовільно змінив замки на вхідних дверях квартири та протиправно обмежив дитину в користуванні житлом. Дане питання, щодо соціально-правового захисту дитини сироти ОСОБА_3 - захисту майнових та житлових прав дитини було винесено на розгляд комісії з питань захисту прав дитини Амур-Нижньодніпровського району. Лівобережною окружною прокуратурою міста Дніпра, за результатами перевірки матеріалів за зверненням служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42023042010000197 від 25.07.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.
Відповідно до розпорядження голови адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради № 20-р від 24.01.2023 року дитині ОСОБА_3 було надано статус дитини-сироти.
Після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала останньому на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування від 20.07.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорішко О.М., за реєстровим № 1-679, що також стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 92394998 від 20.07.2017 року.
Після смерті дідуся - ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , позивач в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Швецової Н.В. із заявою про прийняття спадщини 05.08.2022 року. Так, за заявою було заведено спадкову справу № 51/2022, що стверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 69668312 від 05.08.2022 року.
01.09.2022 року із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Згідно поданої ним заяви, адреса проживання ОСОБА_6 зазначена: АДРЕСА_3 (адреса реабілітаційного центру «Шанс+»).
16.09.2022 року, на підставі довіреності від 25.08.2022 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шабашовим О.В., зареєстрованої в реєстрі за №1865, виданої на ім`я ОСОБА_4 на оформлення спадкових прав та продаж квартири АДРЕСА_2 на розсуд ОСОБА_4 , останній вже звернувся до нотаріуса з заявою про надання йому інформації про коло спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , станом на 16.09.2022 року.
02.09.2023 року ОСОБА_7 , вже після оформлення доручення на його ім`я на продаж спірної квартири 25.08.2022 року, передавав завдаток ОСОБА_6 в розмірі 9500,00 доларів США, а потім ще уклав договір завдатку на 800000,00 грн. від 15.11.2022 року - про що стало відомо з цивільної справи № 183/10764/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, яка знаходиться в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
Після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Швецової Н.В. також було заведено спадкову справу № 72/2022 року, за заявою позивачки, поданою в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
09.12.2022 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 , звернувся ОСОБА_4 .
Підставою для звернення ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 став складений на ім`я ОСОБА_4 заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. за реєстровим № 502 від 25.09.2022 року.
Відповідно до заповіту від 05.09.2022 року, складеного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (у віці 42 років) - останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що не збігається з даними, зазначеними в заяві про прийняття спадщини від 01.09.2022 року, поданою ОСОБА_6 після смерті свого батька ОСОБА_5 , та суперечить відомостям з відділу обліку проживання фізичних осіб департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14/5-6409 від 09.08.2022 року.
Відповідно до змісту заповіту - записаного зі слів ОСОБА_6 - спірна квартира за номером АДРЕСА_2 - належить останньому на праві власності, що не відповідає не відповідає та спростовується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 356485459 від 30.11.2023 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 92394998 від 20.07.2017 року.
Позивач наголошує на тому, що враховуючи вищезазначені суттєві розбіжності в дійсних обставинах справи, враховуючи наявність у ОСОБА_6 - малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої разом з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , який залишився без матері та відсутність в заповіті жодної згадки про малолітнього сина - ставить під сумнів, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, що ОСОБА_6 , підписуючи складений нотаріусам заповіт, розумів значення своїх дій та керував ними.
Крім того, реєстрація заповіту в Спадковому реєстрі, згідно витягу № 69929861 від 05.09.2022 року приватним нотаріусом Хоміч О.М. була проведена 05.09.2022 року о 13:14 годин, тобто до його підписання ОСОБА_6 о 13 годині 20 хвилин, що також підтверджує, що волевиявлення заповідача було не вільним і не відповідало його волі. Крім того посилалась на спосіб життя заповідача, оскільки останній зловживав алкогольними напоями.
У зв`язку з викладеним, позивач просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 , складений на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. за реєстровим № 502 від 05.09.2022 року.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2023 року було відкрито провадження по справі.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позові.
Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, в якому посилався на необґрунтованість вимог позивача.
Представники третіх осіб до судового засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.
Третя особа - приватний нотаріус Хоміч О.М. – надала суду пояснення, в яких зазначила, що 05.09.2022 до неї звернувся громадянин ОСОБА_6 щодо укладання та посвідчення особистого розпорядження на випадок смерті - заповіту від свого імені. Для посвідчення заповіту ОСОБА_6 надав паспорт (був перевірений на дійсність і чинність по системі Soft ID) для встановлення і підтвердження своєї особи, та попросив скласти заповіт за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Відповідно до вимог п.п.1, 2 Глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нею було складено заповіт, в якому були зазначені: місце і час складання заповіту, дата і місце народження заповідача, застереження що заповіт було складено за допомогою загальноприйнятих технічних засобів і тому заповідач, ОСОБА_6 , особисто прочитав заповіт вголос. При посвідченні заповіту вона допустила помилку, зазначивши час за настінним годинником на робочому місці, який поспішав, і тому при державній реєстрації в Реєстрі відомостей про заповіт час (електронної) реєстрації відрізнявся (вказаний раніше). Згідно п.6.16 Правил ведення нотаріального діловодства допускається виправлення технічної помилки, яка не змінює тексту документа та не впливає на права особи, щодо якої було вчинено нотаріальну дію. Отже, чинне законодавство передбачає можливість виправлення технічної помилки, якою у даному випадку і є допущена нею помилка. Водночас, виправлення цієї технічної помилки у тексті посвідченого нею заповіту від імені ОСОБА_8 можливе тільки у випадку звернення до неї і надання їй викладеного на спеціальному бланку примірника зазначеного заповіту.
Суд, дослідивши докази по справі, встановив наступна обставини.
На підставі рішення виконавчого комітету Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 195 від 24.11.2021 року, ОСОБА_2 , як найближчий родич, була призначена опікуном дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
До вказаного часу опіку над дитиною здійснював його дідусь, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації від 05.02.2019 року, оскільки батько дитини, ОСОБА_6 був позбавлений батьківських прав на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.08.2018 року.
Розпорядженням голови адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради № 346-р від 21.10.2021 року дитині ОСОБА_3 було встановлено статус дитини, позбавленої батьківського піклування.
ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_5 помер.
Після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала останньому на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування від 20.07.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорішко О.М., за реєстровим № 1-679, що також стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 92394998 від 20.07.2017 року.
Після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , позивач в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Швецової Н.В. із заявою про прийняття спадщини 05.08.2022 року. На підставі вказаної заяви було заведено спадкову справу № 51/2022, що стверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 69668312 від 05.08.2022 року.
01.09.2022 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 звернувся ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Швецової Н.В. також було заведено спадкову справу № 72/2022 року, за заявою позивача, поданою в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про прийняття спадщини.
09.12.2022 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 , звернувся ОСОБА_4 .
Підставою для звернення ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 став складений на ім`я ОСОБА_4 заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. за реєстровим № 502 від 25.09.2022 року, відповідно до змісту якого спадкоємцем належної ОСОБА_6 на праві власності квартири АДРЕСА_2 , він призначив ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Відповідно до розпорядження голови адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради № 20-р від 24.01.2023 року дитині ОСОБА_3 було надано статус дитини-сироти.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Положеннями статті 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.
Відповідно до частин першої та другої вказаної норми, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним заповіту, посвідченим 05 вересня 2022 року приватним нотаріусом посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. за реєстровим № 502, позивач посилається на відсутність волевиявлення заповідача на його укладення, зокрема зазначає, що ОСОБА_6 сильно зловживав алкогольними напоями, через це не усвідомлював значення своїх дій.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок щодо застосування частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію».
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що за загальним правилом, нотаріальне посвідчення такого правочину як заповіт в Україні здійснюється нотаріусом; право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права; свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. І саме в цьому разі недотримання такої вимоги щодо порядку посвідчення заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1статті 89 ЦПК України).
Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року по вищезазначеній цивільній справі за клопотання представника позивача було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
16 березня 2026 року від Дніпровської філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії МОЗ України» надійшов лист у якому зазначено, що матеріали цивільної справи повертаються до суду без виконання ухвали, оскільки передоплата за проведення експертизи не надійшла.
Згідно відповіді № 01-17/1413 від 01.08.2025 року Комунального некомерційного підприємства «КЛІНІЧНА ЛІКАРНЯ ШВИДКОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ» Дніпровської міської ради, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на обліку у Центрі ментального (психічного) здоров`я КНП «КЛШМД» ДМР не перебував та не перебуває.
Згідно відповіді № 1382 від 16.07.2025 Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за медичною допомогою до КП «ДБКЛПД» ДОР не звертався, медична документація стосовно нього не заводилась.
Матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які б вказували на відсутність у ОСОБА_6 під час складання заповіту психічного розладу та неможливість усвідомлення за своїм психічним станом значення своїх дій та неможливість ними керувати.
Крім того, відповідно до ч.ч. 1,2,3, 5 ст. 1268 ЦК України, визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом мас право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею J270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1269 ЦК України, визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, мас подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовці особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто ».
Відповідно до ст. 1296 Цивільного кодексу України, визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відповідно до ст. 1297 Цивільного кодексу України, визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
Відповідно до правового висновку Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду викладеного в постанові від 23.12.2020 року в справі № 367/704/16-ц провадження № 61-5906св19, зазначено, що статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадковим правом регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб`єктів цивільного права - фізичних, юридичних осіб, держави, територіальної громади та інших учасників, визначених у статті 2 ЦК України (спадкоємців) в правах та обов`язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об`єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких, він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб. 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Отже ураховуючи правову природу заповіту можна дійти висновку, що основним змістом заповіту є призначення спадкоємця або спадкоємців, а також визначення юридичної долі майна (прав та обов`язків спадкодавця), що виступає об`єктом спадкового наступництва. Положеннями статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. При цьому чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Відповідно до пункту 5 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача; якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє у його прийомі. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України (стаття 49 Закону України «Про нотаріат»).
Враховуючи норми, ст. 1236, 1268 ЦК України, спадкоємцю який прийняв спадщину, спадкове майно належить з дня відкриття спадщини, а тому твердження позивача, що на час складання заповіту, заповідач не мав у власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , не знайшли свого підтвердження.
Щодо посилань позивача відносно недійсності заповіту у зв`язку порушеннями при його посвідченні, що на думку представника позивача, свідчить факт реєстрації заповіту у реєстрі раніше за часом, ніж його складено та підписано.
У той же час стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. 
Статтею 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається.
Отже, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним" (див. постанову Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто не "породжує" (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).
Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див.: пункти 53, 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)).
Таким чином, позивачем обрано неналежний спосіб захисту в частині вимог про визнання заповіту недійсним через порушення вимог щодо його посвідчення.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, судові витрати позивача віднести за її рахунок.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст.ст. 215, 1257 ЦК України, суд- 
УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_2 , яка діє як законний представник в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, треті особи: Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування в особі Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч Оксана Михайлівна,- відмовити.
Судові витрати позивача віднести за її рахунок.
Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.
Повний текст рішення суду складено 14.09.2026 року.

Суддя В.В. Руденко