Справа № 175/3138/24
Провадження № 2/175/2261/25
РІШЕННЯ 
Іменем України
"16" липня 2026 р. с-ще Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Журавель Т.С., за участю секретаря судового засідання - Гусєвої К.В., представника позивача – ОСОБА_1 , представника відповідача – Ковальчука Д.Ю.,розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 через свого представника звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (зміна назви суду на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів» №4273-IX, який набув чинності 25 квітня 2025 року на Дніпровський районний суд Дніпропетровської області) з позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.12.2024 року по цивільній справі № 75/3138/24, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено. В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину садового будинку, загальною площею 63,2 квадратних метри, розташований на земельній ділянці № НОМЕР_1 загальною площею 0,0418 га, яка знаходиться на території Садівничого товариства «Полімер-1», що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, Слобожанська територіальна громада та складається з: А-1 - садовий будинок; Б - навіс; В - вбиральня, Г - душ, Д - сарай; №1-3 - інші споруди та на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 загальною площею 0,0418 га, яка знаходиться на території Садівничого товариства «Полімер-1», що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, Слобожанська територіальна громада.
Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27.12.2024 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.12.2024 року скасовано, цивільну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
16.09.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В якому відповідач в повному обсязі заперечує заявлені вимоги позивача, вважає їх безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ДП № 020175 відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку 09.10.1997 року шляхом приватизації. Водночас із технічного паспорта, наданого позивачем, вбачається, що садовий будинок збудовано у 1991 році, тобто до набуття відповідачем права власності на земельну ділянку. Отже, вказане нерухоме майно не було набуте сторонами у період шлюбу. Крім того, матеріали справи не містять жодного правовстановлюючого документа, який би підтверджував набуття відповідачем права власності на садовий будинок. Долучений позивачем до матеріалів справи технічний паспорт не є таким документом, оскільки містить лише відомості про технічні характеристики об`єкта. Таким чином, позивачем не доведено того, що спірний садовий будинок є об`єктом права власності відповідача та входить до складу спільної сумісної власності подружжя, а відтак підстави для його поділу відсутні. Не підлягає поділу і земельна ділянка, оскільки вона була набута відповідачем у порядку приватизації та відповідно до вимог статті 57 Сімейного кодексу України є його особистою приватною власністю.
Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28.10.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
22.01.2026 року від представника відповідача через канцелярію суду надійшла заява про застосування строків позовної давності. В обґрунтування поданої заяви зазначено, що шлюб між сторонами було розірвано 24.11.2015 року, тоді як із позовом про поділ спільного майна подружжя позивач звернулася лише 29.02.2024 року, тобто після спливу загального трирічного строку позовної давності. У зв`язку з цим вважає, що наявні правові підстави для застосування наслідків спливу позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог.
03.07.2026 року через систему «Електронний суд» представником позивача подано заперечення на заяву про застосування строків позовної давності. У поданих запереченнях зазначено, що перебіг позовної давності у спорах про поділ майна подружжя обчислюється не з дня розірвання шлюбу, а з дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між сторонами. При цьому, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, та не доведено, що з моменту розірвання шлюбу до дня звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом між сторонами існував спір щодо садового будинку. За таких обставин, на думку представника позивача, строк позовної давності на звернення до суду не пропущено.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.
Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні з огляду на їх необґрунтованість, а також у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 03.03.1979 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис №324.
Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ДП ДН №020175 від 09.10.1997 року ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Балівської сільської ради народних депутатів від 16.07.1997 року №43, отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,0418 га, що розташована на території Садівничого товариства «Полімер» Балівської сільської ради. Землю передано для ведення садівництва. 
Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Департамент землеустрою, містобудування та оцінки майна» від 05.01.2024 року, реєстраційний номер TI01:2786-6175-6308-8580, інвентаризаційна справа №06-24, на земельній ділянці, що розташована на території Садівничого товариства «Полімер-1» побудований садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами площею 63,2 квадратних метри, адреса згідно експериментального порядку не присвоювалась. Рік завершення будівництва – 1991. 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12.12.2018 року по справі 201/15238/17, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та залишивши у власності ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.07.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12.12.2018 року по справі 201/15238/17 - без змін. Оскаржуване судове рішення набрало законної сили 27.07.2019 року.
Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. 
Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР, який був чинним на час побудови спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Положеннями ст. 22 Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а саме майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.
Згідно ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
На підтвердження того, що садовий будинок загальною площею 63,2 кв.м, розташований на земельній ділянці № НОМЕР_1 площею 0,0418 га на території Садівничого товариства «Полімер-1», був збудований сторонами під час перебування у шлюбі, позивачем надано технічний паспорт, виготовлений ТОВ «Департамент землеустрою, містобудування та оцінки майна» від 05.01.2024 року, відповідно до якого рік завершення будівництва будинку - 1991.
При цьому надаючи оцінку твердженням відповідача про те, що спірний садибний будинок не підлягає поділу між сторонами, з огляду на недоведеність факту його перебування у його власності відповідача, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно із ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.
Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».
При цьому, до 05.08.1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.
Як було встановлено матеріалами справи, датою завершення будівництва спірного садового будинку є 1991 рік, що підтверджується зробленим технічним паспортом від 05.01.2024 року.
Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992 року.
Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.
Таким чином, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992 року), не подається виходячи з положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".
З урахуванням вищевикладеного суд зауважує на тому, що індивідуальні житлові будинки, збудовані в період до 05.08.1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 05.06.2024 року в справі № 678/1418/17, від 14.08.2024 року в справі № 201/12325/20, та від 29.07.2025 року по справі №753/19295/23.
Отже, суд доходить висновку, що технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації від 05.01.2024 року та внесений до Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, є належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна. 
Крім того, на противагу доводам відповідача про те, що спірний об`єкт нерухомого майна є самочинно збудованим, суд звертає увагу, що наявний у матеріалах справи технічний паспорт не містить відмітки про його самочинне будівництво. При цьому належних, допустимих та достатніх доказів того, що спірний садовий будинок було збудовано без отримання необхідних дозвільних документів, матеріали справи не містять.
Таким чином, з урахуванням того, що вказаний нерухомий об`єкт було введено в експлуатацію до 05.08.1992 року, в період перебування сторін у шлюбі, на нього поширюється презумпція спільності права спільної сумісної власності подружжя, встановлена статтею 60 Сімейного кодексу України, а тому, суд доходить висновку, що вимога позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частку спірного садового будинку в порядку поділу спільного майна подружжя є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Щодо визнання права власності на частину земельної ділянки, суд виходив з наступного. 
У постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2710 цс15 Верховний Суд України зробив такі висновки: «Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року №10, і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Водночас, згідно зі статтею 30 ЗК України 1992 року при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі правові норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України».
У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 (провадження № 61-4680св23).
У відповідності до ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Таким чином, незважаючи на те, що спірна земельна ділянка набута відповідачем в період шлюбу в порядку приватизації, проте на ній розміщено садовий будинок, який на праві спільної сумісної власності належить подружжю, суд доходить висновку, що дана земельна ділянка також підлягає поділу між подружжям в тій частині, на якій знаходиться садовий будинок.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі викладеного, надавши оцінку доказам у справі, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
При цьому, враховуючи наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, суд бере до уваги подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності та звертає увагу на наступне.
Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Відповідно до вимог статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 27.03.2024 року у справі № 509/2196/15-ц (провадження № 61-13288св23) неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-258цс15).
Суд звертає увагу, що перебіг позовної давності за вимогами про поділ майна подружжя починається не з моменту розірвання шлюбу, а з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.
У зв`язку з цим доводи представника відповідача про те, що перебіг позовної давності повинен обчислюватися з дня набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами, суд вважає помилковими, оскільки вони суперечать положенням статті 72 СК України та статті 261 ЦК України.
Сам по собі факт розірвання шлюбу не свідчить про порушення права одного з колишнього подружжя на спільне майно та не є безумовною підставою для початку перебігу позовної давності. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що до звернення позивача до суду, а саме до 29.02.2024 року відповідач заперечував її право на спірне нерухоме майно або вчиняв дії, які б свідчили про виникнення між сторонами спору щодо його поділу. За таких обставин суд доходить висновку, що строк позовної давності позивачем пропущено не було.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 3507 грн 28 коп.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 280-289, 354, 355 ЦПК України,-
УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя – задовольнити.
В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину садового будинку, загальною площею 63,2 квадратних метри, розташований на земельній ділянці № НОМЕР_1 загальною площею 0,0418 га, яка знаходиться на території Садівничого товариства «Полімер-1», що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, Слобожанська територіальна громада та складається з: А-1 - садовий будинок; Б - навіс; В - вбиральня, Г - душ, Д - сарай; №1-3 - інші споруди та на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 загальною площею 0,0418 га, яка знаходиться на території Садівничого товариства «Полімер-1», що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, Слобожанська територіальна громада.
Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір у розмірі 3507 грн 28 коп.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Тамара ЖУРАВЕЛЬ