ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

14 вересня 2026 року | м. Дніпро | справа № 160/32598/25

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Семененка Я.В., Головко О.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 року (суддя О.С. Рябчук)
у справі № 160/32598/25
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
третя особа Міністерство оборони України
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України, в якому просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови позивачу у виплаті одноразової грошової винагороди в повному обсязі у розмірі одного мільйона гривень на підставі абзацу 4 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» зі змінами від 30.07.2025 № 942;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову винагороду в повному обсязі у розмірі одного мільйона гривень на підставі абзацу 4 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану». 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дії військової частини щодо відмови позивачу у виплаті згідно постанови Кабінету Міністрів України №153 одноразової грошової винагороди є протиправними та порушують право позивача на належне грошове забезпечення. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 з 28.07.2020 по теперішній час. Суд дійшов висновку, що оскільки позивач, як військовослужбовець, станом на 24 лютого 2022 року вже перебував на військовій службі за контрактом, положення норм Постанови №153 на нього не поширюються, як наслідок відповідач правомірно відмовив позивачу у задоволенні рапорту щодо отримання одноразової грошової винагороди.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Позивач вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про правомірність відмови у виплаті одноразової грошової винагороди через відсутність факту укладання нового контракту у період, визначений постановою Кабінету Міністрів України №153. Позивач вважає, що під час дії воєнного стану він продовжив дію контракту, чим по суті уклав контракт про проходження військової служби вже під час воєнного стану. Зауважує, що постанова Кабінету Міністрів України №153 не містить обмежень для виплати одноразової грошової винагороди військовослужбовцям, які проходили строкову службу до введення в Україні воєнного стану. 
Міністерство оборони України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване. 
Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 27.02.2020 між позивачем та Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки Начальника 179 об`єднаного навчально тренувального центру військ зв`язку Збройних Сил України полковника ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на 3 (три) роки.
Записами військового квитка серії НОМЕР_2 підтверджується, що позивач 27.02.2020 зарахований на підставі контракту на військову службу на 3 роки, про що свідчить підпис Військового комісара (командира вч НОМЕР_3 ) полковника ОСОБА_3 .
На момент укладення контракту 27.02.2020 позивачу виповнилось 21 рік.
Довідкою військової частини № НОМЕР_4 від 21.02.2025 підтверджується, що позивач проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 з 28.07.2020 по теперішній час.
Станом на час продовження строку контракту до оголошення демобілізації 27.02.2023 позивачу виповнилось повних 24 роки.
01.10.2025 позивач звернувся до Командира Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України (до відома) із заявою про отримання грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Командир військової частини НОМЕР_1 надав відповідь № 691/ВихЗВГ/746 від 31.10.2025, якою позивачу відмовлено у такій виплаті у зв`язку із тим, що позивач уклав контракт та розпочав службу ще до введення воєнного стану, тобто не був призваний на військову службу у період воєнного стану, що не відповідає умовам пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 153 від 11 лютого 2025 року.
Не погоджуючись з такою відмовою військової частини НОМЕР_1 , позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. 
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За змістом ст. 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 (в редакції станом на час спірних правовідносин) у п.1 Кабінет Міністрів України постановив погодитися з пропозицією Міністерства оборони та Міністерства внутрішніх справ стосовно реалізації протягом двох років з дня, що настає за днем набрання чинності цією постановою, експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану.
Абзац 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №153 встановлює, що громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень.
Абзац 4 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №153 визначає, що військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі.
Отже, абз. 4 п.4 постанови Кабінету Міністрів України №153 стосується умови щодо участі у бойових діях та не звільняє особу від виконання всіх інших умов, що визначені у абз. 2 пункту 4 постанови №153 та є обов`язковими для отримання виплати одноразової грошової винагороди.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що абз. 2 п. 4 постанови КМУ №153 для виплати одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень передбачає, зокрема таку умову: прийняття або призов на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №153 у віці до 25 років громадянина України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Відповідно до ст.4 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом:
призову (направлення) громадян України на військову службу;
прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Згідно положень п.2 ч.8 ст.23 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;
до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України;
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
В особливий період, крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану, військова служба для військовослужбовців, строк контракту яких закінчився, може бути продовжена за новими контрактами на строки, визначені частиною четвертою цієї статті.
Отже, п.2 ч.8 ст.23 Закону №2232-XII визначає продовження дії вже укладеного військовослужбовцем контракту про проходження військової служби без укладення військовослужбовцем нового контракту.
В спірному випадку позивач з 27.02.2020 прийнятий на військову службу у зв`язку із укладенням ним контракту строком на 3 роки. У подальшому дію цього контракту продовжено понад встановлені строки відповідно до приписів п.2 ч.8 ст.23 Закону № 2232-XII.
Таким чином, відбулося саме продовження дії контракту, який укладено позивачем 27.02.2020, а тому доводи позивача про укладання ним нового контракту про проходження військової служби у 2023 році є помилковими.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріалами справи не підтверджено прийняття або призов позивача на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №153, зокрема шляхом укладення позивачем контракту у 2023 році.
Натомість, встановлені у справі обставини свідчать, що позивача прийнято на військову службу за контрактом у 2020 році, тобто до воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64.
За таких обставин відсутнє виконання умови абз. 2 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №153 для виплати одноразової грошової винагороди, а саме: прийняття або призов на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що до спірних правовідносин не застосовуються приписи абз. 6 п.4 постанови Кабінету Міністрів України №153, якими передбачено, що виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу, адже позивач прийнятий на військову службу за контрактом у 2020 році, тобто до воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64.
Таким чином, є правильним висновок суду першої інстанції про правомірність відмови відповідача у виплаті позивачу одноразової грошової винагороди згідно постанови КМУ №153. 
Судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права,.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст. 311, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 року у справі № 160/32598/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк 

суддя О.В. Головко 

суддя Я.В. Семененко