ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 293/1004/25
провадження № 61-8886св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Індюкова Тетяна Володимирівна, на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2025 року у складі судді Збаражського О. М. постанову Житомирського апеляційного суду від 27 травня 2026 року у складі колегії суддів: Шалоти К. В., Коломієць О. С., Талько О. Б., і виходив з такого.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1. У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
2. На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що з 19 червня 2010 року він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано відповідно до заочного рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 24 липня 2012 року.
3.  ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 .
4. Посилався на те, що після народження дитини відповідачка покинула дитину та сім`ю. Дитина залишилася проживати з ним у м. Дніпро та повністю знаходиться на його утриманні. Відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо сина, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь-якої іншої участі у його вихованні. Усі питання щодо виховання дитини вирішуються ним самостійно без участі та підтримки з боку матері дитини.
5. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
6. Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області 
від 11 грудня 2025 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
7. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_4 . Покладено на адміністрацію Шевченківського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.
8. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав суду доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а також необхідності застосування до неї такого крайнього заходу саме в інтересах дитини. Обставин, які б характеризували відповідачку ОСОБА_2 , як таку, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, у справі не встановлено. Суд вважав, що позбавлення матері батьківських прав не призведе до безумовного покращення життя її неповнолітнього сина. Згода відповідачки з позовними вимогами не змінює встановлених судом обставин.
9. Водночас, враховуючи поведінку відповідачки щодо виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітнього сина, суд дійшов висновку про необхідність попередження її про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дитини. 
Основний зміст та мотиви судового рішення суду апеляційної інстанції
10. Постановою Житомирського апеляційного суду від 27 травня 2026 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Індюкова Т. В., залишено без задоволення. Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2025 року залишено без змін.
11. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Зазначено, що саме по собі проживання дитини з батьком, створення ним належних умов для її розвитку та фактичне виконання ним основного обсягу батьківських обов`язків не свідчить про наявність беззаперечних підстав для позбавлення матері батьківських прав. Обставин, які б характеризували відповідачку як особу, поведінка якої створює небезпеку для дитини або унеможливлює збереження між ними правового сімейного зв`язку, а також того, що вона самоусунулась від виконання материнських обов`язків щодо своєї дитини настільки, що змінити її поведінку у кращий бік неможливо, не встановлено. Водночас, судом першої інстанції правильно ураховано пасивну поведінку відповідачки щодо виконання батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_5 та попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітнього сина з покладенням на орган опіки та піклування контролю за виконанням нею батьківських обов`язків.
Узагальнені доводи касаційної скарги
12. 02 липня 2026 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Індюкова Т. В., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 27 травня 2026 року, ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.
13. Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
14. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не урахували, що відповідачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, вона не цікавиться розвитком та життям сина. Заявник акцентує увагу на тому, що їхній син, якому вже виповнилося 15 років, навіть не знає, як виглядає його рідна матір. Матір проживає в Україні та має можливість приїхати до сина та хоча б поспілкуватися з ним. 
15. Вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів, які б підтверджували те, що відповідачка навмисно та свідомо відмовилася від дитини та від здійснення своїх прав та обов`язків щодо дитини. Вона з власної ініціативи покинула сім`ю та дитину після її народження. Разом з тим ніхто не забороняв їй спілкуватися з дитиною та цікавитися її життям.
16. Зазначає, що судами попередніх інстанцій безпідставно не враховано думку дитини, яку було опитано судом першої інстанції, а також не надано належної правової оцінки висновку органу опіки та піклування. Вважає, що позбавлення відповідачки батьківських прав є необхідним з метою дотримання прав та інтересів дитини, зокрема позбавлення її в майбутньому права на стягнення із сина будь-яких коштів та витрат на її утримання.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
17. Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 293/1004/25, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
18. 16 липня 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи № 293/1004/25.
19. Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
20.  ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого записано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
21. 06 травня 2011 року ОСОБА_2 склала нотаріально посвідчену заяву, якою надала згоду на проживання її сина ОСОБА_3 разом з його батьком ОСОБА_1 з правом вирішення усіх питань щодо дитини, виконання усіх повноважень, передбачених для батьків діючим законодавством.
22. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 24 липня 2012 року у справі №403/3577/12 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано
23.  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , 2010 року народження, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 зареєстровані за адресою: 
АДРЕСА_1 .
24. У вересні 2004 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_6 на посаду продавця промислових товарів.
25. Згідно з довідкою ФОП ОСОБА_6 від 14 липня 2025 року заробітна плата ОСОБА_1 з липня 2024 року по червень 2025 року становила 8 000,00 грн на місяць.
26.  ОСОБА_1 незнятої чи непогашеної судимості станом на 10 липня 
2025 року не має, у результаті огляду психіатричних, у тому числі спричинених вживанням психіатричних речовин, станом на 10 липня 2025 року не виявлено, що підтверджується витягом ФОВА-004225291, довідкою ТОВ «МЦ Медікум» № 26309 від 10 липня 2025 року.
27. Відповідно до характеристики квартального комітету Шевченківської адміністрації від 22 липня 2025 року ОСОБА_1 проживає на АДРЕСА_1 з 1999 року. Разом з ним мешкає та знаходиться на його утриманні ОСОБА_3 , якого ОСОБА_1 виховує сам.
28. 01 вересня 2017 року ОСОБА_9 вступив до Дніпровської гімназії № 112 Дніпровської міської ради, заява щодо його зарахування до 1 класу подавалася бабусею ОСОБА_10 , що підтверджується листом директора освітнього закладу від 14 серпня 2025 року.
29. Згідно з характеристикою Дніпровської гімназії № 112 Дніпровської міської ради від 13 серпня 2025 року ОСОБА_3 у 
2023-2024 навчальному році навчався за змішаною формою, забезпечений технічними засобами на навчальними матеріалами. Онлайн та офлайн уроки відвідує регулярно, на уроках працює. Пропускає уроки тільки з поважних причин. За всі роки навчання мати учня жодного разу не відвідала батьківських зборів, з класним керівником не зв`язувалась. Зі школи учня забирали бабуся 
ОСОБА_7 або батько ОСОБА_1 . Активну участь у житті дитини приймає батько, цікавиться успіхами, розвитком сина, відвідує батьківські збори.
30. У висновку адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування, від 09 жовтня 2025 року зазначено про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 .
31.  ОСОБА_3 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що з матір`ю не спілкується, він бажає проживати разом з батьком.
32. Суд першої інстанції допитав свідків, які підтвердили, що вихованням дитини займається батько.
Позиція Верховного Суду
33. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
34. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
35. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
36. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
37. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
38. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
39. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
40. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
41. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
42. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
43. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
44. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
45. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
46. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
47. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
48. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
49. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
50. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
51. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року 
у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, 
від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
52. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
53. Суду недоцільно втручатися у сімейну ситуації, якщо одним з батьків не доведено, що таке втручання призведе до покращення благополуччя дитини.
54. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява 
№ 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
55. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків запропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
56. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
57. За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
58. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
59. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
60. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
61. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
62. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивного рішення у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, 
від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
63. Судами попередніх інстанцій встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після припинення між батьками фактичних шлюбних відносин за їхньою згодою залишився проживати разом з батьком ОСОБА_1 .
64. Орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_3 . На обґрунтування такого висновку зазначено, що мати ОСОБА_2 проживає окремо, вихованням та утриманням сина не займається. У 2011 році ОСОБА_2 написала нотаріально завірену заяву про надання згоди на визначення місця проживання її сина з батьком - ОСОБА_1 , а на засіданні комісії з питань захисту прав дитини не заперечувала (у телефонному режимі) проти позбавлення її батьківських прав.
65. Суди першої та апеляційної інстанцій надали належну та обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшли загалом обґрунтованого висновку про недостатність належних та допустимих доказів, які б підтверджували необхідність розриву сімейних зв`язків між матір`ю та дитиною.
66. Відомостей про те, що органи у справах дітей вживали заходів, спрямованих на забезпечення присутності матері у житті й вихованні дитини, матеріали справи не містять.
67. Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
68. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
69. Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо необґрунтованості висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. 
70. У зазначеному висновку відсутні належні обґрунтування доцільності розірвання кровного зв`язку між матір`ю та сином, оцінки сімейної ситуації, у якій проживає дитини, наявності в оточенні неповнолітнього людей (окрім батька), які займаються його вихованням та розвитком, обставин неможливості (недоцільності) відновлення відносин матері з сином, а також того, які заходи вживалися органом опіки та піклування щодо покращення їх взаємодії, а також відомостей про те, що позбавлення матері батьківських прав буде мати позитивні наслідки для благополуччя дитини.
71. Висновок органу опіки і піклування не містить психологічних характеристик матері та дитини, відомостей про стосунки між ними, негативний вплив з боку матері на неповнолітнього ОСОБА_3 . Більш того, органом опіки та піклування не було з`ясовано думки дитини, її бажання чи не бажання спілкуватися з матір`ю.
72. Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
73. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, 
від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21).
74. Верховний Суд також зауважував, що заяви відповідача про відмову від батьківських прав щодо дитини та визнавання позову про позбавлення батьківських прав, не можуть слугувати достатньою підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22).
75. Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що за обставин справи, яка переглядається в касаційному порядку, заява ОСОБА_2 про визнання позову не може слугувати достатньою підставою для розірвання кровного споріднення між матір`ю і дитиною. Судом не встановлено обставин, за яких можна дійти висновку, що позбавлення матері батьківських прав є необхідним саме для забезпечення найкращих інтересів дитини, її зростання у благополучному середовищі.
76. Самої лише бездіяльності з боку матері може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. 
77. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
78. Водночас колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності за обставин цієї справи попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з покладенням на орган опіки та піклування обов`язку з контролю за виконанням нею батьківських обов`язків.
79. Верховний Суд зауважував, що коли є рішення суду (що набрало законної сили) за первинним зверненням одного з батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого з батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доказування між сторонами. Тож саме другий з батьків дитини під час розгляду повторно поданого до нього позову про позбавлення батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування своїми батьківськими обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21).
80. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів, зводяться в загальному до переоцінки доказів.
81. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
82. Верховний Суд як суд касаційної інстанції з перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів.
83. Суди попередніх інстанцій встановили, що за обставин справи, що переглядається, відсутні підстави вважати, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_3 на час розгляду справи є доцільним саме в інтересах дитини.
84. У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій необхідності дотримання й захисту прав та інтересів дитини шляхом позбавлення відповідачки в майбутньому права на стягнення із сина 
будь-яких коштів та витрат на її утримання. Водночас такі доводи не ґрунтуються на жодних обґрунтованих підставах та є лише припущеннями на майбутнє, що не відповідає положенням частини шостої статті 81 ЦПК України.
85. Крім того, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, Верховний Суд вважає, що висловлена неповнолітнім ОСОБА_11 думка щодо того, що він бажає залишитися проживати з батьком, не може бути покладена в основу судового рішення про позбавлення його матері батьківських прав. 
86. Колегія суддів зауважує, що застосований судом першої інстанції додатковий захід впливу на матір дитини шляхом її попередження про необхідність зміни ставлення до виховання сина спрямований на покращення їх взаємодії саме в цілях забезпечення дотримання права дитини на отримання материнської турботи та піклування. Залишення поза увагою відповідачкою зазначеного попередження може свідчити про ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини.
87. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин та наданої правової оцінки доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
88. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі 
№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі 
№ 910/8115/19(910/13492/21)).
89. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
90. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
91. З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Індюкова Т. В., що стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Індюкова Тетяна Володимирівна, залишити без задоволення.
2. Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області 
від 11 грудня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду 
від 27 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович