РІШЕННЯ
Іменем України

18 серпня 2026 року | м. Чернігів | справа № 927/492/26

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Моцьора В.В., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу 

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “БОТ-ЮА”
код ЄДРПОУ 44791435; 
03056, м. Київ, Солом`янський р-н, вул. Польова, буд. 21, оф. 504 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “СІВЕРСПОРТ”
код ЄДРПОУ 43103860;
11530, Чернігівська обл., Чернігівський район, с. Вознесеньке, пров. Подільський, буд. 3
про стягнення 353 396,83 грн

без повідомлення (виклику) сторін

Дії суду щодо розгляду справи. Позиції сторін.
Товариством з обмеженою відповідальністю “БОТ-ЮА” подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю “СІВЕРСПОРТ” про стягнення 353 396,83 грн, з яких: 260 000 грн основного боргу; 49 673,59 грн інфляційного збільшення; 30 992,00 грн штрафних санкції; 12 731,24 грн 3% річних.
Позовні вимоги мотивовано невиконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу обладнання 48т/04 від 27.04.2024 в частині своєчасної та повної оплати останнього платежу (20% вартості товару) за поставлений позивачем товар.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 08.06.2026, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.
Сторони були належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі та встановлення їм строків для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень, що підтверджується довідкою про доставку 08.06.2026 о 15:01 електронного листа до електронного кабінету позивача в системі Електронний суд та рекомендованим повідомленням № К068108608904 про вручення 12.06.2026 відповідачу поштового відправлення.
Відповідачем у встановлений судом строк подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що належним чином виконав свої договірні зобов`язання щодо сплати першого та другого платежів. Обов`язок відповідача щодо сплати останніх 20% вартості обладнання виникає виключно після настання передбачених договором умов, а саме після проведення пусконалагоджувальних робіт та навчання персоналу Покупця. На момент подання позову позивачем не було проведено пусконалагоджувальні роботи та навчання персоналу відповідача, що фактично визнається матеріалами справи та не підтверджено жодними належними доказами з боку позивача. Оскільки строк виконання відповідачем обов`язку щодо сплати останніх 20 % вартості майна не настав, відповідач не може вважатися таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.
Крім того, відповідно до умов Договору позивач зобов`язався передати майно протягом 50 робочих днів з моменту здійснення передоплати. Передоплату відповідач здійснив 30.04.2024. Водночас фактичне відвантаження обладнання відбулося лише 04.10.2024, тобто зі значним порушенням встановленого договором строку поставки. Таким чином саме позивач допустив неналежне виконання власних договірних зобов`язань щодо строків поставки обладнання.
Відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю та стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати. 
03.08.2026 позивачем подано відповідь на відзив, в якій позивач просить поновити строк на подання відповіді на відзив.
В обґрунтування поважності причин несвоєчасного подання відповіді на відзив, позивач посилається, зокрема, на відпустку адвоката у період з 06 по 27 липня 2026 року; закордонне відрядження керівництва ТОВ «БОТ-ЮА» у період з 08 по 19 липня 2026 року; проблематику організації діяльності ТОВ «БОТ-ЮА» після знищення офісу компанії внаслідок прильоту 24.05.2026. При цьому позивач зазначає, що кореспонденція отримується, однак опрацьовується значно довше, через відсутність офісу. Фактично керівник ТОВ «БОТ-ЮА» отримав конверт з відзивом 29.07.2026 і невідкладно передав адвокату для ознайомлення.
Дослідивши наведені причини пропуску строку для подання відповіді на відзив, враховуючи, що позивачем наведено винятковість обставин для поновлення строку для подання відповіді на відзив, суд, з урахуванням приписів ст.119 ГПК України, задовольнив клопотання позивача, поновив строк на подання відповіді на відзив та долучив відповідь на відзив до матеріалів справи.
У відповіді позивач заперечує проти доводів відповідача, зазначаючи, що жодною умовою Договору або додатками до нього не передбачено обов`язку сторін підписувати окремий Акт приймання-передачі виконаних пусконалагоджувальних робіт чи Акт навчання
персоналу. Протягом усього періоду з моменту поставки товару (жовтень 2024 року) і до моменту звернення позивача до суду з цим позовом від відповідача не надходило жодної письмової або усної претензії, вимоги, повідомлення чи акта про неповноту/неналежну якість виконаних робіт, або про те, що обладнання не введено в експлуатацію чи персонал не навчено. Оскільки пусконалагоджувальні роботи та навчання були здійснені позивачем після поставки обладнання в жовтні 2024 року і жодних зауважень від Покупця не надходило, обов`язок з оплати 260 000,00 грн виник у відповідача у жовтні 2024 року. Посилання відповідача на порушення позивачем строків поставки обладнання не стосується предмета спору у даній справі.
Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило. 
Відтак, розгляд даної справи здійснюється судом без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) сторін в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, що передбачено ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України. 
Згідно зі ст.248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. 
Суд вважає за необхідне також зауважити, що за приписами статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку “розумності строку” розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття “розумного строку” не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах “Савенкова проти України” від 02.05.2013, “Папазова та інші проти України” від 15.03.2012).
Європейський суд щодо тлумачення положення “розумний строк” в рішенні у справі “Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства” роз`яснив, що строк, який можна визначити “розумним”, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Разом з цим, на підставі Указів Президента України починаючи з 24.02.2022 і по теперішній час на території України діє режим воєнного стану.
Згідно з ст. 26 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.
При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ. По можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя. Справи, які не є невідкладними, розглядати лише за наявності письмової згоди на це усіх учасників судового провадження. Виважено підходити до встановлення різного роду строків, по можливості продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану.
З огляду на зазначені вище обставини, враховуючи тривалі повітряні тривоги у місті Чернігові, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.
Обставини справи встановлені судом. 
Між Товариством з обмеженою відповідальністю «БОТ-ЮА» (далі - Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СІВЕРСПОРТ» (далі - Покупець) укладено договір купівлі-продажу обладнання №48т/04 від 29.04.2024 (далі- Договір).
Згідно з п. 1.1. Договору Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти обладнання (далі - Майно або Товар) і сплатити за нього визначену цим договором грошову суму.
Майно, що передається, визначається Додатком №1 до цього договору, який є невід`ємною його частиною (п.1.2. Договору).
Відповідно до п.2.1., 2.2. Договору ціна Майна та порядок оплати визначені у Додатку №1. Покупець зобов`язується оплатити Майно згідно порядку. вказаному у Додатку №1.
Згідно з Додатком №1 Майно, яке Продавець передає у власність Покупця: Лазерний верстат для різки металу IronBot3 у кількості 1 шт. на суму 1 300 000,00 грн з ПДВ.
Відповідно до п.1.1. Додатку № 1 до Договору сторонами погоджено наступний порядок оплати товару:
60 % - передоплати протягом 5 банківських днів з дня підписання Договору;
20 % - оплата в день відвантаження товару зі складу Продавця;
20 % - протягом 3 днів після проведення пусконалагоджувальних робіт та навчання персоналу Покупця.
Покупець зобов`язується сплатити Продавцю за Товар грошові кошти в розмірі 1 300 000,00 грн, в т.ч. ПДВ – 216 667,67 грн.
Пунктом 4.4. Договору встановлено, що за порушення умов цього Договору, за кожний день прострочення оплати Майна, Покупець сплачує Продавцю неустойку в розмірі 0,1 % від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання, але не більше 20% від загальної вартості Майна.
Даний Договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 9 Договору).
04.10.2024, на виконання умов Договору, позивачем було поставлено відповідачу Товар - Лазерний верстат для різки металу IronBot3 у кількості 1 шт. на суму 1 300 000 грн, що підтверджується видатковою накладною № 36 від 04.10.2024 та товарно-транспортною накладною № 0410/01 від 04.10.2024.
Відповідачем було частково виконано зобов`язання щодо оплати поставленого товару, а саме, здійснено наступні платежі:
- 30.04.2024 на суму 780 000500 грн, що становить 60 % вартості товару;
- 26.08.2024 на суму 104 000,00 грн та 28.08.2024 на суму 156 000,00 грн, що становить 20 % вартості товару.
20 % вартості товару, що становить 260 000,00 грн, які відповідно до умов Договору підлягали сплаті протягом 3 днів після проведення пусконалагоджувальних робіт та навчання персоналу Покупця, відповідачем сплачені не були.
31.10.2025 позивач звернувся до відповідача з претензією про сплату грошового зобов`язання в сумі 260 000,00 грн протягом 10 робочих днів з дня отримання претензії, яка була залишена відповідачем без відповіді, заборгованість сплачена не була.
Неналежне виконання відповідачем умов Договору в частині своєчасної та повної оплати товару стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.
Оцінка аргументів та нормативно–правове обґрунтування. Висновки суду.
Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно із п.1 ч.2 ст.11 ЦК України договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. 
Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Відповідно до статті 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що господарські зобов`язання між сторонами виникли на підставі укладеного Договору купівлі-продажу обладнання №48т/04 від 29.04.2024. Даний договір виходячи з його умов, є договором купівлі-продажу. 
Матеріалами справи підтверджено, що позивач на виконання умов Договору поставив відповідачу обумовлений Договором та Додатком №1 до нього товар на суму 1 300 000 грн, що підтверджується видатковою накладною № 36 від 04.10.2024, підписаною сторонами. 
Підписання відповідачем видаткової накладної № 36 від 04.10.2024, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і фіксує факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення у відповідача обов`язку щодо здійснення з позивачем розрахунків за отриманий товар. При цьому видаткова накладна, за якою відбувалась поставка товару, підписана відповідачем без жодних зауважень. Видаткова накладна - це документ, що засвідчує факт переходу права власності від продавця до покупця, при цьому вказаний документ, містить вартість товару, право власності на яке переходить.
Отже, за своєю правовою природою видаткова накладна посвідчує виконання зобов`язань - констатує (фіксує) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами та має юридичне значення для встановлення обставин дотримання сторонами умов договору.
За результатами аналізу вказаної накладної, остання відповідає вимогам щодо заповнення обов`язкових реквізитів у відповідності до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
З урахуванням викладеного вище суд зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів на спростування доводів позивача щодо беззаперечного прийняття товару уповноваженими на це відповідачем особами.
У свою чергу, відповідач від поставленого товару не відмовився, при отриманні товару відповідачем жодних заперечень щодо неналежності виконання продавцем прийнятих за договором зобов`язань з поставки товару, в тому числі щодо неналежної якості та неналежної комплектності не подавалось. Тобто, товар був поставлений позивачем та прийнятий належним чином відповідачем без застережень щодо недоліків за кількістю, якістю та відсутності необхідних товаросупровідних документів.
Відповідач набувши право власності на товар, що відчужувався на підставі вищезазначених видаткових накладних, тим самим погодився із такою його ціною, а отримання відповідачем поставленого товару є підставою виникнення у останнього зобов`язання оплатити поставлений товар відповідно до умов договору, а також чинного законодавства на підставі оформленої відповідно до умов договору видаткової накладної.
Отже, відповідно до умов Додатку №1 відповідач повинен був здійснити оплату вартості Товару в наступному порядку:
60 % - передоплати протягом 5 банківських днів з дня підписання Договору;
20 % - оплата в день відвантаження товару зі складу Продавця;
20 % - протягом 3 днів після проведення пусконалагоджувальних робіт та навчання персоналу Покупця.
Відповідач частково розрахувався за поставлений товар на суму 1 040 000,00 грн, що підтверджено платіжними інструкціями №4808 від 30.04.2024, №684 від 28.08.2024, №675 від 26.08.2024.
Станом на день подання позивачем позову до суду, відповідачем не було проведено оплату за поставлений позивачем товар на загальну суму 260 000,00 грн, що становить 20 % вартості товару, які відповідно до умов Договору підлягали сплаті протягом 3 днів після проведення пусконалагоджувальних робіт та навчання персоналу Покупця.
Відповідач вважає, що строк виконання відповідачем обов`язку щодо сплати останніх 20% вартості майна не настав, оскільки позивачем не було проведено пусконалагоджувальні роботи та навчання персоналу відповідача, що фактично визнається матеріалами справи та не підтверджено жодними належними доказами з боку позивача. 
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 вказала, що при визначенні строку (терміну) виконання зобов`язання судам необхідно враховувати загальні положення ЦК України про порядок визначення та обчислення строків (термінів), зокрема, щодо початку і закінчення строку (терміну), а також умови вчиненого сторонами спору правочину, на підставі якого виникло зобов`язання.
У разі визначення терміну виконання зобов`язання з вказівкою на майбутню подію, нею може бути визнана лише та подія, неминучість якої є безумовною (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
Верховним Судом у постанові від 04.04.2023 по справі № 916/1349/21 було наголошено, що до лексичного значення словосполучення «неминуче має настати» означає як те, що обов`язково та безумовно має відбутися.
Виконання пусконалагоджувальних робіт чи навчання персоналу не є подією, яка неминуче має настати. Якщо навіть пусконалагоджувальних робіт та навчання персоналу не проведено, це не звільняє покупця від обов`язку оплатити фактично отриманий і прийнятий за видатковою накладною № 36 від 04.10.2024 товар на суму 1 300 000 грн.
З огляду на зазначене, а також обставини справи, суд вважає, що у спірних правовідносинах кредитор має право вимагати виконання зобов`язання у будь-який час за правилами частини другої статті 530 ЦК України, а боржник повинен був виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.
Наявна в матеріалах справи претензія від 31.10.2025 з вимогою сплатити грошове зобов`язання в сумі 260 000,00 грн протягом 10 робочих днів з дня отримання претензії, з доказами направлення її відповідачу на думку суду є належним і достатнім доказом пред`явлення позивачем до відповідача вимоги про виконання зобов`язання в порядку ст.530 ЦК України.
При цьому суд зазначає, що норма ч.2 ст. 530 ЦК України захищає кредитора, встановлюючи мінімальний базовий строк (7 днів), протягом якого боржник зобов`язаний виконати вимогу. Однак закон не забороняє кредитору надати боржникові більше часу для добровільного врегулювання спору. 
Враховуючи, що претензію отримано відповідачем 07.11.2025 (трекінг Укрпошти, а.с.43), останній мав сплатити заборгованість протягом 10 робочих днів з дня отримання претензії, тобто до 17.11.2025 включно.
У той же час, судом встановлено, що умовами Договору або додатками до нього не передбачено обов`язку сторін підписувати окремий Акт виконання пусконалагоджувальних робіт чи Акт навчання персоналу.
Матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до позивача протягом усього періоду з моменту поставки товару (04.10.2024) з вимогою виконати пусконалагоджувальні роботи та навчити персонал чи актів про неповноту/неналежну якість виконаних робіт, або про те, що обладнання не введено в експлуатацію чи персонал не навчено, вимог про виклик спеціалістів, актів про зупинення обладнання чи відмову від його прийняття. 
Відповідно до принципу добросовісності (ст. 3 ЦК України), якщо Покупець прийняв майно, користується ним у своїй господарській діяльності протягом тривалого часу та не заявляв жодних претензій щодо введення його в експлуатацію, він не має права безпідставно стверджувати про невиконання зобов`язань виключно з метою ухилення від оплати.
Враховуючи, що строк оплати товару за спірним договором є таким, що настав, бездіяльність відповідача, яка виражається у несплаті цих коштів, суперечить вищевказаним нормам права та договору, а також те, що в установленому порядку відповідач обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення заборгованості в сумі 260 000,00 грн є обґрунтованим, нормативно та документально доведеним, та підлягає задоволенню.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій.
Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Як узгоджено сторонами у п. 4.4. Договору, за порушення умов цього Договору, за кожний день прострочення оплати Майна, Покупець сплачує Продавцю неустойку в розмірі 0,1 % від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання, але не більше 20% від загальної вартості Майна. 
Перевіривши поданий позивачем розрахунок штрафних санкцій, судом встановлено, що позивачем неправомірно нараховано та пред`явлено до стягнення штрафні санкції у розмірі 30 992,00 грн за період 04.10.2024 по 22.05.2025. 
Визначаючи строк виконання зобов`язання відповідача з оплати товару, суд дійшов висновку, що граничним строком оплати за товар є 17.11.2025, оскільки відповідач повинен був сплатити вартість поставленого позивачем йому товару за видатковою накладною від 04.10.2024 №36 протягом 10 робочих днів з дня отримання претензії. Отже, з урахуванням вище викладеного, належним періодом для нарахування штрафних санкцій є період з 18.11.2025 по 22.05.2025. 
Позаяк, при визначенні періоду нарахування штрафних санкцій позивач вищевикладеного не врахував та в подальшому невірно визначив дату початку прострочення зобов`язань з оплати поставленого позивачем товару.
За перерахунком суду сума належних до стягнення штрафних санкцій за період з 18.11.2025 по 22.05.2025 становить 48 360,00 грн. 
У той же час, суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто присуджувати більше, ніж просить сам позивач, навіть якщо математичний або юридичний розрахунок суду показує більшу суму.
З огляду на зазначене, задоволенню підлягають штрафні санкції в межах заявлених позивачем позовних вимог, відповідно, у розмірі 30 992,00 грн.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3%річних та інфляційних втрат.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Вказані інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування за загальним правилом здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Разом з тим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже при нарахуванні інфляційних та річних основними складовими частинами нарахування є сума заборгованості, період заборгованості та розмір процентів та коефіцієнтів, які діють у такий період.
З посиланням на приписи чинного законодавства Договору позивачем було заявлено до стягнення 12 731,24 грн 3% річних за період з 04.10.2024 до 22.05.2026, а також 49 673,59 грн інфляційних втрат за період з жовтня 2024 року по квітень 2026 року.
Як встановлено судом вище, виходячи з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, відповідач мав сплатити заборгованість до 17.11.2025 включно, тобто прострочення грошового зобов`язання почалося з 18.11.2025. 
Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат, суд вважає що обґрунтованими та такими, що підлягають стягненню з відповідача є 3974,79 грн 3%річних за період з 18.11.2025 по 22.05.2026 та 13 244,12 грн інфляційних втрат за період з грудня 2025 року по квітень 2026 року. В решті заявлених до стягнення річних та інфляційних втрат позовні вимоги задоволенню не підлягають за необґрунтованістю.
Відповідно до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.
За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.
Відповідно до положень ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з ч.1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставин, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. 
Всупереч наведеним нормам, відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують неможливість здійснення ним повної оплати товару за Договором, а тому дії відповідача щодо несвоєчасної та повної оплати товару, є порушенням положень договору та норм чинного законодавства.
Враховуючи, що відповідач в порушення ст. 525, 526 Цивільного кодексу України взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати поставленого позивачем товару не виконав, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню частково в частині стягнення з відповідача 260 000,00 грн основного боргу, 30 992,00 грн штрафних санкцій, 3974,79 грн 3% річних та 13 244,12 грн інфляційних втрат. В решті позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю. 
Розподіл судових витрат.
При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.
Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи зокрема відносяться витрати понесені учасником справи на отримання професійної правничої допомоги.
Згідно зі статтею 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (1); розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (2).
За статтею 129 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), що подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За приписами частини 3 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Частинами 3 - 6 статті 126 ГПК України визначено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4).
Виходячи з аналізу вказаних статей для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу суд повинен враховувати критерії складності справи, обсяг наданих адвокатом послуг, кваліфікації і досвіду адвоката, ціну позову, керуватися принципами розумності та справедливості.
У відзиві на позовну заяву відповідачем було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи, який становить 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу відповідачем надано договір про надання правничої допомоги №21/06/26 від 24.06.2026, укладений між Адвокатським об`єднанням «Олени Дудки» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СІВЕРСПОРТ», копію ордеру серії СВ №1177487 від 25.06.2026 про надання ТОВ «СІВЕРСПОРТ» правничої (правової) допомоги адвокатом Дудкою О.В., свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю серії ЧН№001376, акт-розрахунок гонорару за надану правову допомогу за Договором №21/06/26 від 24.06.2026 на суму 10 000,00 грн.
Згідно з умовами договору про надання правничої допомоги №21/06/26 від 24.06.2026 Адвокат зобов`язався представляти інтереси Клієнта у Господарському суді Чернігівської області у справі №927/492/26 з усіма без обмежень правами, передбаченими господарським процесуальним законодавством України. Клієнт зобов`язався оплатити Адвокату його послуги в сумі 10 000,00 грн.
Отримання винагороди Адвокатським об`єднанням за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару. Гонорар обчислюється у вигляді погодинної оплати, виходячи з кількості годин, які витрачені адвокатами на надання правової допомоги. Вартість однієї години роботи адвоката складає 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. Остаточний розмір гонорару визначається в Актах наданих послуг (п.4.1 Договору б/н від 01.04.2023). 
Згідно з Актом-розрахунком гонорару за надану правову допомогу за Договором №21/06/26 від 24.06.2026, підписаним сторонами, Адвокат надав Клієнту наступну правничу допомогу: попереднє опрацювання матеріалів, законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини на суму 5000,00 грн; підготовка відзиву на позовну заяву та додатків до нього, направлення до суду на суму 5000,00 грн, всього на суму 10 000,00 грн. 
Таким чином, відповідачем доведено та підтверджено належними доказами надання йому професійної правової допомоги на суму 10 000,00 грн.
Відповідно до ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява N 19336/04, п. 269) вказав, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Господарський суд, беручи до уваги ступінь складності справи, характер та обсяг наданих адвокатом послуг, та керуючись частиною 4 статті 129 ГПК України, вирішив покласти на позивача відшкодування документально підтверджених витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 1278,62 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Щодо розподілу витрат позивача на правничу допомогу адвоката в розмірі 20 000,00 грн, суд зазначає, що у зв`язку із ненаданням позивачем доказів на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу і зазначенням у позовній заяві про те, що докази щодо розміру понесених судових витрат будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у даній справі, судом не вирішується питання щодо розподілу витрат позивача на правничу професійну допомогу.
Крім того, статтею 129 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 4623,16 грн судового збору.
Керуючись ст.73, 74, 76, 77, 79, 86, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд 
УХВАЛИВ: 
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “СІВЕРСПОРТ” (код ЄДРПОУ 43103860; 11530, Чернігівська обл., Чернігівський район, с. Вознесеньке, пров. Подільський, буд. 3) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “БОТ-ЮА” (код ЄДРПОУ 44791435; 03056, м. Київ, Солом`янський р-н, вул. Польова, буд. 21, оф. 504; рахунок НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк») 260 000,00 грн основного боргу, 30 992,00 грн штрафних санкцій, 3974,79 грн 3% річних та 13 244,12 грн інфляційних втрат, 4623,16 грн судового збору.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “БОТ-ЮА” (код ЄДРПОУ 44791435; 03056, м. Київ, Солом`янський р-н, вул. Польова, буд. 21, оф. 504; рахунок НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк») на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “СІВЕРСПОРТ” (код ЄДРПОУ 43103860; 11530, Чернігівська обл., Чернігівський район, с. Вознесеньке, пров. Подільський, буд. 3) 1278,62 грн витрат на правничу допомогу адвоката.
Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.
4. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України. 
Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України. 

Повний текст підписаний та складений 18.08.2026.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В.В. Моцьор