Справа № 577/7469/25
Провадження № 2/577/342/26  

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

08 червня 2026 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області 

в складі: головуючого судді Ярмак О.М.,
за участі секретаря судового засідання Мукосєєва І.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача Матях Н.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Конотопі Сумської області у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги, додаткової матеріальної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» та прохає стягнути з відповідача на його користь невиплачені при звільненні: одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 179 433 грн 15 коп, додаткову матеріальну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків, що становить 107 659 грн 89 коп, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік у розмірі шести прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що становить 14 886 грн 00 коп, та матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі шести прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що становить 16 104 грн 00 коп, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 312 136 грн 20 коп. 
Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що він працював на посаді заступника начальника дистанції виробничого підрозділу Конотопська дистанція сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця», який є одним із підрозділів АТ «Українська залізниця», та був звільнений 11 жовтня 2024 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (на підставі ст. 38 КЗпП України), що підтверджується наказом від 07 жовтня 2024 р. № 114 /ос. На день звільнення стаж його роботи становив 33 роки.
Проте при його звільненні відповідачем не були дотримані вимоги ст. 116 КЗпП України, та з ним 11 жовтня 2024 року не проведений остаточний розрахунок, зокрема йому не були виплачені належні та гарантовані до виплати у підрозділі Конотопська дистанція сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» відповідно до діючого законодавства України та колективного договору: одноразова матеріальна допомога у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, додаткова матеріальна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітків та матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 -2023 роки у розмірі шести прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб. 
Виплата вказаних сум передбачена колективним договором, укладеним між адміністрацією Конотопської дистанції сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» та профспілковим комітетом. Дія колективного договору, відповідно до ст. 18 КЗпП України, поширюється на всіх працівників та у ньому закріплено соціальні гарантії і пільги як для осіб, які працюють, так і тих, хто звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію. 
Зокрема, п. 8.12 колективного договору встановлено, що адміністрація підрозділу Конотопської дистанції сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» зобов`язується при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків. На день його звільнення (станом на 11 жовтня 2024 року) його середньомісячний заробіток становив 35 886 грн 63 коп., відповідно в день звільнення роботодавець мав йому виплатити одноразову матеріальну допомогу в сумі 179 433 грн. 15 коп (35 886 грн 63 коп. х 5). 
Також в абзаці 2 п. 8.12 колективного договору передбачено, що адміністрація зобов`язується у разі звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання вказаного права виплатити додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспортні при стажі роботи в галузі від 30 до 35 років в розмірі трьох середньомісячних заробітків.
Оскільки він сумлінно працював у Конотопській дистанції сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» та стаж його роботи на день звільнення становив повних 33 роки, то при звільненні йому мала бути виплачена додаткова матеріальна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітків в сумі 107 659 грн 89 коп (35 886 грн 63 коп. х 3).
Інформація про зобов`язання роботодавця виплатити йому одноразову та додаткову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків відповідно до п. 8.12 колективного договору відображена у наказі про його звільнення (з приміткою «після окремого рішення керівництва АТ «Українська залізниця»). Проте рішення керівництва підрозділу або АТ «Українська залізниця» жодним чином не впливає на обов`язок роботодавця виконати вимоги ст. 116 КЗпП України та провести з ним остаточний розрахунок в день його звільнення. 
Також п. 3.10 колективного договору передбачений обов`язок АТ «Українська залізниця» щодо виплати працівникам підрозділу матеріальної допомогу на оздоровлення в розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Працюючи у Конотопській дистанції сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» у 2022 році, він, у відповідності до п. 3.10 колективного договору, звертався із заявою про виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, визначеному колективним договором. 
Оскільки прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2022 році становив 2 481 грн. 00 коп, то сума матеріальної допомоги на оздоровлення, яку роботодавець мав йому виплатити становить 14 886 грн 00 коп (2 481 грн 00 коп х 6). Однак Конотопська дистанції сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця не виплатила належну йому матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік в сумі 14 886 грн 00 коп. 
У 2023 році він також звертався до Конотопської дистанції сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» із заявою про виплату йому, відповідно до п. 3.10 колективного договору, матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Проте вказані виплати проведені не були. Оскільки прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2023 році становив 2 684 грн 00 коп, то сума матеріальної допомоги на оздоровлення, яку роботодавець мав йому виплатити, становить 16 104 грн 00 коп (2 684 грн 00 коп х 6). 
Таким чином, загальна сума матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки, яка не була йому виплачена в день його звільнення, становить 30 990 грн. 00 коп. 
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, підприємство зобов`язане виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
З огляду на те, що розрахунок з ним не проведено, він звільнений з роботи з 11 жовтня 2024 року, то за період затримки розрахунку при звільненні за 180 календарних днів (з часу його звільнення до дня звернення з позовом до суду) прохає стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який становить 312 136 грн 20 коп (1 734 грн 09 коп – середньоденна заробітна плата х 180 календарних днів).
Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 грудня 2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено, що розгляд справи буде здійснюватися за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 21).
У подальшому судовий розгляд був відкладений на 02 червня 2026 року на 11 год. 30 хв.
У судовому засіданні 02 червня 2026 року суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та, відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення відкладено до 12 год. 00 хв. 08 червня 2026 року.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вказавши, що ОСОБА_1 при звільненні 11 жовтня 2024 року не отримував повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні. З наказом про його звільнення він був ознайомлений 07 жовтня 2024 року, в той час як з роботи був звільнений з 11 жовтня 2024 року. На підтвердження того факту, що ОСОБА_1 в день його звільнення не було вручено повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні свідчить і надана представником відповідача до суду копія зазначеного повідомлення, у якій є графа «Повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні, отримав» де вказаний 2025 рік. В той час як ОСОБА_1 був звільнений у 2024 році. Проте і вказане повідомлення не містить підпису ОСОБА_1 про його отримання. Копія повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні ОСОБА_1 поштовим зв`язком направлена не була. Вважають, що ОСОБА_1 не пропущений строк звернення з позовом до суду, враховуючи те, що тримісячний строк для звернення до суду з вимогами на підставі ст. 116 КЗпП України, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, пов`язується не з тим, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а з моментом одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. 
Також ОСОБА_1 здійснений перерахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що призвало до зменшення суми, яка була зазначена при зверненні з позовом до суду та він прохає стягнути з відповідача, відповідно до ст. 117 КЗпП України, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 12 жовтня 2024 року до 11 квітня 2025 року, тобто за 130 робочих днів, у сумі 225 431 грн 70 коп.
03 березня 2026 року представником позивача подана заява про уточнення позовних вимог, у якій фактично зменшений розмір позовних вимог в частині стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та позивач прохає стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців за період з 12 жовтня 2024 року до 11 квітня 2025 року у сумі 225 431 грн 70 коп (1 734 грн 09 коп х 130 робочих днів) (а.с. 62).
В той же час, відповідно п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог лише до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. 
З клопотанням про поновлення процесуального строку - строку подання заяви про зменшення розміру позовних вимог представник позивача не звертався. 
Оскільки вищевказані вимоги позивачем дотримані не були, то суд розглядає позовну заяву, виходячи з первісних позовних вимог. 
Представник відповідача - АТ «Українська залізниця» Матях Н.І. в судовому засіданні позов не визнала, проти задоволення позовних вимог заперечувала з обставин викладених у відзиві на позовну заяву, оскільки при звільненні позивачу були виплачені усі належні йому суми, які Конотопська дистанція сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» могла виплатити. Що стосується непроведення ОСОБА_1 виплат одноразової матеріальної допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків та додаткової матеріальної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітків, виплата яких передбачена п. 8.12 колективного договору, а також виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки, відповідно до п. 3.10 колективного договору, то, згідно ч. 1 ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Зупинення окремих видів виплат, передбачених колективним договором, є тимчасовим заходом, оскільки у працівників зберігається право на їх отримання, а його реалізація відкладається до закінчення дії правового режиму воєнного стану, або до прийняття окремих рішень правлінням АТ «Українська залізниця». Вказані дії є тимчасовими та направлені на забезпечення сталої роботи товариства і при стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені в першочерговому порядку.
Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (витяг з протоколу засідання правління АТ «Укрзалізниця» № Ц-54/31 від 14 березня 2022 року) було призупинено здійснення працівникам залізниці додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами, зокрема матеріальної допомоги, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні. Винятком було визначено лише виплату матеріальної допомоги на лікування та поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління.
Крім того, на виконання протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28 березня 2025 року № Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, починаючи з 01 квітня 2025 року та до окремого рішення керівництва виплати призупинено. При стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені першочергово. 
До того ж рішенням правління АТ «Укрзалізниця» 27 червня 2024 року (витяг з протоколу № Ц-82/39 від 27 червня 2024 року) було ухвалено рішення зупинити дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення. 
Звертає увагу, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення та інших додаткових виплат роботодавцем саме призупинена, а не скасована, та ОСОБА_1 не було відмовлено у проведенні таких виплат. Проведення вказаних виплат було призупинено не з вини АТ «Укрзалізниця», а внаслідок форс-мажорних обставин. 
Зауважує, що матеріальна допомога не є заробітною платою, не входить до структури обов`язкових виплат та має соціальний характер. Оскільки до заробітної плати не належить матеріальна допомога, то до позовних вимог ОСОБА_1 застосовується строк визначений ст. 233 КЗпП України. Заява про надання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 подана позивачем до адміністрації 25 жовтня 2022 року, за 2023 рік подана позивачем до адміністрації 18 грудня 2023 року. Таким чином тримісячний строк на право звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду для такої вимоги закінчився відповідно 25 січня 2023 року та 18 березня 2024 року. 
ОСОБА_1 був звільнений з роботи 11 жовтня 2024 року відповідно до наказу (розпорядження) № 114/ОС від 07 жовтня 2024 року, з яким він був ознайомлений 07 жовтня 2024 року. У вказаному наказі (розпорядженні) про звільнення зазначено про виплати, які були нараховані, але не виплачені ОСОБА_1 . Проте позивач звернувся до суду з позовом 15 грудня 2025 року, після закінчення визначеного ст. 233 КЗпП України тримісячного строку. З клопотання про поновлення вказаного строку ОСОБА_1 до суду не звертався. Тому прохає застосувати позовну давність.
Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Укрзалізниця», відповідно до ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то для застосування вказаної норми закону слід встановити вину підприємства, а АТ «Укрзалізниця» не проводить вказані виплати внаслідок дії форс-мажорних обставин. 
Представник відповідача ОСОБА_3 зазначила, що вона згода з вірністю визначеного позивачем розміру та проведеного розрахунку одноразової матеріальної допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, а саме, що невиплачена сума одноразової матеріальної допомоги становить 179 433 грн 15 коп; додаткової матеріальної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітків, а саме, що невиплачена сума додаткової матеріальної допомоги становить 107 659 грн 89 коп; матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, зокрема, що невиплачена ОСОБА_1 сума вказаної допомоги становить 14 886 грн 00 коп; матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік, а саме, що невиплачена позивачу сума матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік становить 16 104 грн 00 коп. При цьому для розрахунку одноразової та додаткової матеріальної допомоги ОСОБА_1 вірно взятий розмір його середньомісячного заробітку 35 886 грн 63 коп.
В той же час вважає, що позивачем ОСОБА_1 невірно розрахований середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, оскільки за період з 12 жовтня 2024 року до 11 квітня 2025 року пройшло 128 робочих днів, з урахуванням двох святкових днів, а позивач провів новий розрахунок за 130 робочих днів. При цьому для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 вірно взятий за основу розмір його середньоденної заробітної плати - 1 734 грн 09 коп.
Крім того зазначає, що розмір середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, розрахований ОСОБА_1 , є надмірним та неспівмірним із заявленою ним до стягнення сумою. 
Відповідачем АТ «Українська залізниця» наданий відзив на позовну заяву. У якому відповідач прохає застосувати наслідки пропуску звернення з позовом до суду (а.с. 24-30).
Суд, дослідивши надані докази, приходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. 
Встановлено, що наказом начальника виробничого підрозділу Конотопська дистанції сигналізації та зв`язку Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» № 114/ос від 07 жовтня 2024 року «Про припинення трудового договору (контракту)» ОСОБА_1 – заступника начальника дистанції, 11 жовтня 2024 року звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України. 
Крім того, вказаним наказом постановлено компенсувати ОСОБА_1 за невикористані 62 дні відпустки: в тому числі 7 днів за період 14 листопада 2020 року -13 листопада 2021 року; 2 дні за період з 14 листопада 2020 року до 13 листопада 2021 року; 3 дні за період 14 листопада 2021 року до 13 листопада 2022 року; 7 днів за період 14 листопада 2021 року до 13 листопада 2022 року, за вислугу років 4 дні за період 14 листопада 2021 року до 13 листопада 2022 року, 4 дні за період з 14 листопада 2021 року до 13 листопада 2022 року, 1 день за період з 14 листопада 2022 року до 13 листопада 2023 року, 7 днів за період з 14 листопада 2022 року до 13 листопада 2023 року, 4 дні за період з 14 листопада 2022 року до 13 листопада 2023 року, 4 дні за період з 14 листопада 2022 року до 13 листопада 2023 року, 2 дні за період з 14 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, 1 день за період з 14 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, 1 день за період з 14 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, 3 дні за період з 01 січня 2024 року до 11 жовтня 2024 року, 5 днів за період з 01 січня 2024 року до 11 жовтня 2024 року, 2 дні за період з 01 січня 2024 року до 11 жовтня 2024 року, 2 дні за період з 01 січня 2024 року до 11 жовтня 2024 року.
Вказано, що ОСОБА_1 звільнити з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків та додаткової матеріальної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітків згідно п. 8.12 колективного договору.
Виплатити 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2022 рік та 2023 рік, передбачених п. 3.10 із змінами та доповненнями до колективного договору на 2001-2005 р.р., пролонгованого на 2006-2024 р., після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця».
Зазначено, що стаж роботи ОСОБА_1 на залізничному транспорті складає 33 роки 10 місяців 28 днів (а.с. 12).
Приписами статті 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Частиною 1 ст. 9 вищевказаного Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Відповідно до ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Згідно ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій, тощо). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Відповідно до ст. 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Частиною 2 ст. 97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Колективним договором Конотопської дистанції сигналізації та зв`язку Південно-Західної залізниці на 2001-2005 роки, дія якого у подальшому пролонгована на 2006-2025 роки, передбачено, що:
- п. 3.10 працівникам філії, які безпосередньо пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надається один раз у календарному році матеріальна допомога на оздоровлення, як правило, разом із настанням щорічної відпустки, у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року;
- п. 8.12 при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, за власним бажанням виплачувати одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, а працівникам, які були прийняті на роботу після прийняття даної норми колдоговору (17 травня 2007 року), цю допомогу надавати в залежності від стажу роботи на залізничному транспорті, зокрема більше 15 років - п`ять середньомісячних заробітків.
У разі звільнення працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права, виплачувати їм додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах при стажі роботи в галузі, зокрема для чоловіків, які пропрацювали 30–35 років, у розмірі – 3 (трьох) середньомісячних заробітків (а.с. 9-11). 
Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
В судовому засіданні встановлено, що 25 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звертався до начальника виробничого підрозділу Конотопська дистанція сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» із заявою про виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення згідно колективного договору (а.с. 43). Також із заявою про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення згідно колективного договору ОСОБА_1 звертався за місцем своєї роботи 18 грудня 2023 року (а.с. 44). 
При звільненні 11 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , який був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію та мав стаж роботи 33 роки, не були виплачені: 

- одноразова матеріальна допомога, передбачена п. 8.12 колективного договору, у розмірі п`яти середньомісячних заробітків;
- додаткова матеріальна допомога, передбачена п. 8.12 колективного договору, в розмірі трьох середньомісячних заробітків;
- матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 рік та 2023 рік, передбачена п. 3.10 колективного договору, у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Факт невиплати вказаних сум підтверджується наказом (розпорядженням) № 114/ОС від 07 жовтня 2024 року про припинення трудового договору, а також визнається відповідачем.
Станом на день звільнення ОСОБА_1 його середньомісячний заробіток становив 35 886 грн. 63 коп, а середньоденна заробітна плата - 1 734 грн. 09 коп (а.с. 13, 14).
Вірність визначення середньомісячного заробітку та середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 відповідачем не оспорюється та підтверджується наданими виробничим підрозділом Конотопська дистанція сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» довідками.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» у 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня встановлений в розмірі 2 481 грн 00 коп. 
Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня встановлений в розмірі 2 684 грн 00 коп.
Таким чином сума невиплаченої ОСОБА_1 при звільненні одноразової матеріальної допомоги, передбачена п. 8.12 колективного договору, у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, становить 179 433 грн 15 коп (35 886 грн. 63 коп х 5); додаткової матеріальної допомоги, відповідно до п. 8.12 колективного договору, в розмірі трьох середньомісячних заробітків – 107 659 грн 89 коп (35 886 грн. 63 коп х 3); матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої п. 3.10 колективного договору, за 2022 рік у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб - 14 886 грн 00 коп (2 481 грн 00 коп х 6); матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої п. 3.10 колективного договору, за 2023 рік у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб – 16 104 грн 00 коп (2 684 грн 00 коп х 6). 
Вказані суми ОСОБА_1 і прохає стягнути з АТ «Українська залізниця».
Вірність проведення ОСОБА_1 вказаних розрахунків та визначення сум, які підлягають до виплат позивачу АТ «Українська залізниця» також не оспорює 
Для обґрунтування своїх заперечень проти позову АТ «Українська залізниця посилається на ч. 1 ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану, а також на рішення правління АТ «Українська залізниця».
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
В той же час, ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Як вбачається з наданих відповідачем доказів, зокрема, витягу із протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (а.с. 31).
Відповідно до витягу із протоколу Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 жовтня 2024 року вирішено здійснити виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію (включаючи додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті), яку було призупинено згідно з підпунктом 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т), відновлювати поетапно, відповідно до п.3.2.21 Галузевої угоди працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнилися, будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 року в порядку черговості, згідно з п. 2 цього рішення та з урахуванням п. 3 цього рішення.
Нарахування та виплату матеріальної допомоги, зазначеної у п. 1 цього рішення, проводити у хронологічній послідовності відповідно до дати звільнення працівника вперше у зв`язку з виходом на пенсію, починаючи з листопада 2024 року згідно з графіком погашення, який буде затверджено та доведено додатково.
Виплату матеріальної допомоги, зазначеної у п. 1 цього рішення, здійснювати в рамках погоджених показників виплат оперативного плану та ролінгу руху грошових коштів згідно з Порядком формування і виконання консолідованого плану руху грошових коштів АТ «Укрзалізниця», затв. рішенням правління від 10 вересня 2020 року (протокол № Ц-45/75 Ком.т. (а.с.37).
Згідно з витягом із протоколу Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року вирішено зупинити дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення, починаючи з 01 липня 2024 року (а.с.39-40).
В той же час ст. 9 КЗпП України передбачено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
В обґрунтування правомірності своїх заперечень, відповідач посилається також на витяг із протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, а саме згідно з пп. 1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, грошової допомоги з нагоди ювілею.
Закон України від 15 березня 2022 року № 2136-IX Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року. Проте, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не можуть застосовуватися судом при розгляді цієї справи.
Крім того, постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 про залишення в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ "Українська залізниця" від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125099054).
Щодо посилання відповідача на рішення № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року суд виходить з наступного.
Зміст указаного рішення № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року вказує на те, що цим рішенням правління товариства зупинено положення колективних договорів в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення починаючи з 01 липня 2024 року, проте, як вбачається з матеріалів справи і не заперечується відповідачем заяви про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік подана позивачем до адміністрації 25 жовтня 2022 року (а.с. 43), а за 2023 рік - 18 грудня 2023 року (а.с. 44). 
Вказане рішення не регулює порядок проведення остаточного розрахунку з працівником при звільненні у розумінні статті 116 КЗпП України, а стосується організації поточних виплат у період дії трудових відносин. Зазначене рішення не може бути підставою для невиплати працівникові всіх належних йому сум у день звільнення.
Також відповідно до вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни чи доповнення до діючих колективних договорів у частині призупинення або зміни строків виплати матеріальної допомоги можуть вноситися виключно за взаємною згодою сторін колективного договору, а не в односторонньому порядку роботодавцем (постанова ВС у справі № 211/7338/23).
Отже, посилання відповідача на положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» як на підставу для правомірності призупинення виплат є безпідставними, оскільки надане роботодавцю право зупиняти дію окремих положень колективного договору не звільняє його від обов`язку дотримуватися встановленої законом процедури внесення змін до такого договору та не може тлумачитися як право на односторонню відмову від виконання вже набутих працівником прав.
В судовому засіданні встановлено, що зміни до колективного договору у встановленому порядку, зокрема за погодженням із профспілковою стороною, внесені не були, що виключає можливість правомірного призупинення відповідних виплат.
Щодо доводів відповідача, що матеріальна допомога у зв`язку з виходом на пенсію, додаткова матеріальна допомога та допомога на оздоровлення належать до інших виплат, не є заробітною платою та не входять до структури обов`язкових виплат.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: - основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців - додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що «виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».
Викладене дає підстави для висновку про те, що стаття 116 Кодексу законів про працю України зобов`язує роботодавця виплатити працівнику у день його звільнення усі види належних йому від роботодавця виплат, право на які передбачено як законодавством, так і колективним договором, іншими локальними актами. Жодних застережень з приводу того, що належні до виплати звільненому суми мають належати до фонду оплати праці указана норма не містить.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, у тому числі відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.
Викладений висновок відповідає правовому висновку, формованому Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20.
Отже помилковими є доводи відповідача, що матеріальна допомога у зв`язку з виходом на пенсію, додаткова матеріальна допомога та допомога на оздоровлення не належить до обов`язкових виплат працівнику у день звільнення. Належність таких виплат до фонду заробітної плати правового значення не має. Визначальним є те чи має працівник станом на дату звільнення на отримання від роботодавця відповідних виплат.
Стосовно заяви АТ «Українська залізниця» про застосування наслідків пропуску строку звернення з позовом до суду (позовної давності), то відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. 
Частиною 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. 
Справа, яка розглядається, належить до трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні відповідно до статті 116 КЗпП України.
Отже, тримісячний строк для звернення до суду з вимогами на підставі ст. 116 КЗпП України відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України пов`язується не з тим, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а з моментом одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. 
Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України та ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» та роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У наданому представником відповідача повідомленні про нараховані та виплачені суми працівникові при звільненні відомості про його вручення ОСОБА_1 відсутні. Вказане повідомлення також не містить жодних відомостей про ознайомлення з ним ОСОБА_1 (а.с. 66, 68).
Крім того у вищевказаному повідомленні у графі «Повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні, отримав» вказаний 2025 рік, що, на думку суду, спростовує твердження представника відповідача про вручення вказаного повідомлення ОСОБА_1 в день його звільнення (11 жовтня 2024 року). 
ОСОБА_1 стверджує, що вказане повідомлення не було вручено йому у день звільнення, а з наказом про звільнення він був ознайомлений 07 жовтня 2024 року, в той час як звільнений з роботи – 11 жовтня 2024 року.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 пояснила, що копія повідомлення про нараховані та виплачені суми працівникові при звільненні ОСОБА_4 поштовим зв`язком направлена не була.
Відповідач не надав належних та допустимих доказів вручення позивачу такого письмового повідомлення. За відсутності доказів настання події, з якою закон пов`язує початок перебігу строку звернення до суду, підстави для висновку про його пропуск відсутні.
Суд вважає, що звернувшись 15 грудня 2025 року із позовом до суду ОСОБА_1 не пропустив строк, визначений приписами ч. 2 ст. 233 КЗпП України.
Крім того, відповідач в обґрунтування заперечень щодо невиконання обов`язків, передбачених ст.ст. 47 та 116 КЗпП України, послався на відсутність вини та існування обставин непереборної сили, які встановлені висновком Торгово-промислової палати України № 2024/02/0-7/1 від 28 лютого 2022 року.
Проте, суд також відхиляє вказаний аргумент виходячи із наступного.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 аналізуючи питання підтвердження настання обставин непереборної силу (форс-мажору), дійшла висновку, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»); Єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні.
У постанові Верховного Суду від 02 квітня 2024 року у справі № 910/9226/23 сформульовано такі загальні висновки щодо застосування положень статті 617 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України та статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»:
- «Форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін;
- Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку».
На підтвердження обставини непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на підприємстві на дату звільнення позивача з роботи, відповідач надав лист Торгово-промислової палати України № 2024/02/0-7/1 від 28 лютого 2022 року (а.с. 42), який не є сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні», оскільки не містить ідентифікуючих ознак саме до відповідача та конкретного випадку неможливості виконання відповідних зобов`язань перед працівниками, а відтак не довів обставини непереборної сили.
З урахуванням наведеного суд приходить висновку, що відповідачем безпідставно, в порушення вимог діючого законодавства України, зокрема, ст. 116 КЗпП України, не були виплачені одноразова матеріальна допомога, передбачена п. 8.12 колективного договору, у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, додаткова матеріальна допомога, відповідно до п. 8.12 колективного договору, в розмірі трьох середньомісячних заробітків, матеріальна допомоги на оздоровлення, передбачена п. 3.10 колективного договору, за 2022 рік у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та матеріальна допомога на оздоровлення, передбачена п. 3.10 колективного договору, за 2023 рік у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
За таких обставин, з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 слід стягнути одноразову матеріальну допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 179 433 грн 15 коп, додаткову матеріальну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків, що становить 107 659 грн 89 коп, матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 14 886 грн 00 коп та матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 16 104 грн 00 коп, всього 318 083 грн.04 коп.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті
Що стосується стягнення заявленого розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд враховує, що статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Як вбачається з довідки, виданої виробничим підрозділом Конотопська дистанція сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1 734 грн. 09 коп (а.с. 13). 
Вірність нарахування середньоденної заробітної плати відповідачем не оспорюється.
Суд враховує, що, відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового часу», у період дії воєнного стану не застосовуються норми ст.73 КЗпП України (святкові та неробочі дні)
Період з 12 жовтня 2024 року до 11 квітня 2025 року налічує 130 робочих днів.
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період часу з 12 жовтня 2024 року до 11 квітня 2025 року становить 225 431 грн 70 коп (1 734 грн 09 коп х 130), що не перевищує загального розміру невиплачених йому при звільненні сум (318 083 грн.04 коп), та, з урахуванням щоденних майнових втрат позивача внаслідок інфляційних процесів, не суперечить принципам розумності, справедливості та пропорційності. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
ОСОБА_1 при зверненні до суду був сплачений судовий збір в розмірі 6 302 грн 50 коп (а.с. 1), виходячи з ціни позову 630 219 грн 24 коп. 
Суд прийшов висновку про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 виплат на загальну суму 543 514 грн 74 коп, тобто позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені на 86 %. 
Таким чином з відповідача на користь ОСОБА_1 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід стягнути понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 5 420 грн 15 коп (6 302 грн 50 коп х 86 %).
Керуючись ст. 4, 13, 76-81, 89, 141 , 258, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , - задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 179 433 грн 15 коп (сто сімдесят дев`ять тисяч чотириста тридцять три грн 15 коп), додаткову матеріальну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків, що становить 107 659 грн 89 коп (сто сім тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять грн 89 коп), матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 14 886 грн 00 коп (чотирнадцять тисяч вісімсот вісімдесят шість грн 00 коп), матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 16 104 грн 00 коп (шістнадцять тисяч сто чотири грн 00 коп), та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 225 431 грн 70 (двісті двадцять п`ять тисяч чотириста тридцять одна грн 70 коп), всього 543 514 грн 74 коп (п`ятсот сорок три тисячі п`ятсот чотирнадцять грн 74 коп), з подальшим утримання податків та обов`язкових платежів.
В іншій частині у задоволенні позовних вимог, - відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 5 420 грн 15 коп (п`ять тисяч чотириста двадцять грн 15 коп).
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 . 

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03150, код ЄДРПОУ 40075815, юридична адреса: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ: 40075815). 

Суддя Ярмак О.  М.