ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2026 року

м. Київ

справа № 947/17881/23
провадження № 61-1158св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2024 року у складі судді Бескровного Я. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Сєвєрової Є. С., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги мотивовано тим, що під час шлюбу сторони придбали наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку АДРЕСА_2 , кадастровий номер 5123981400:01:002:4267, цільове призначення доля індивідуального садівництва, загальної площею 0,0510 га; садовий будинок АДРЕСА_3 на території Єгорівської сільради Роздільнянського району Одеської області та автомобіль Volkswagen Transporter державний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , 1992 року випуску.
Оскільки вказане майно набуто під час шлюбу, відповідно до положень статей 60, 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України) воно є спільною власністю подружжя.
Посилаючись на викладене вище, просила суд поділити майно набути за час шлюбу виділивши їйквартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 : земельну ділянку АДРЕСА_2 , кадастровий номер 5123981400:01:002:4267, цільове призначення доля індивідуального садівництва, загальної площею 0,0510 га; садовий будинок АДРЕСА_3 на території Єгорівської сільради Роздільнянського району Одеської області та автомобіль Volkswagen Transporter державний номерний знак НОМЕР_1 ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , 1992 року випуску.
Короткий зміст зустрічних вимог
У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом, у якому просив суд визнати, що квартира АДРЕСА_1 , є його особистою приватною власністю.
На обґрунтування зустрічних вимог зазначив, що квартиру він придбав внаслідок відчуження будинку батька, з наступним придбанням для нього батьком квартири.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року, первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Поділено майно, набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу, визнавши за ними право власності по 1/2 частини за кожним на наступне майно:
- земельну ділянку № НОМЕР_3 в садовому товаристві «Оптовик» на масиві «Мале-2» на території Єгорівської сільради Роздільнянського району Одеської області, кадастровий номер 5123981400:01:002:4267, цільове призначення доля індивідуального садівництва, загальної площею 0,0510га;
- садовий будинок АДРЕСА_3 .
Визнано право особистої приватної власності на автомобіль Volkswagen Transporter державний номер НОМЕР_1 ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , 1992 року випуску, за ОСОБА_2 .
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено повністю.
Визнано, що квартира АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що спірні земельна ділянка та садовий будинок є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказане нерухоме майно набуте сторонами у період шлюбу на спільні кошти, і останніми цей факт не оспорюється, а отже підлягають поділу шляхом визнання права власності по частини земельної ділянки та садового будинку за кожним.
Щодо спірного автомобіля Volkswagen Transporter, державний номерний знак НОМЕР_1 , то суди виходили з того, що він є неподільною річчю та об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача у рівних частках, однак враховуючи, що ним користується виключно ОСОБА_2 , суди вважали за необхідне визнати за останнім право власності на автомобіль, з компенсацією половини його вартості на користь ОСОБА_1 . При цьому вартість вказаного автомобіля визначена у розмірі 189 900 грн не заперечувалась.
Врахувавши, що спірна квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_2 за особисті кошти його батька ОСОБА_4 , які були отримані останнім від продажу належної йому частини домоволодіння, у зв`язку із чим пай не є спільною власністю подружжя, суди дійшли висновку, що квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя та є такою, що належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У січні 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає порушення судами норм процесуального права, зокрема судами не досліджено зібрані у справі докази, та необґрунтовано відхилено клопотання про витребування, дослідження та огляд доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зазначає, що була позбавлена надати до суду першої інстанції докази у повному та необхідному обсязі, з причин, що обєктивно від неї не залежали, зокрема через недбалість її представника.

З огляду на зазначене, вона вимушена була звернутись до апеляційного суду з клопотанням про прийняття доказів, які не були подані до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Однак, ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів та призначення експертиз необґрунтовано відмовлено, внаслідок чого суди ухвалили оскаржувані судові рішення на підставі недопустимих доказів. 

Крім того, у касаційній скарзі заявниця зазначає клопотання про зупинення дії рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2024 року, яке обґрунтовує тим, що виконання оскаржуваних судових рішень може спричинити негативні, зокрема існує ризик відчуження у будь-який час спірної квартири.

У квітні 2026 року від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 , до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 січня 2026 року касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3., передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема подати уточнену редакцію касаційної скарги та надати докази сплати судового збору в повному розмірі.
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 947/17881/23 із Київського районного суду м. Одеси та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу. Відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення дії оскаржуваних судових рішень.

31 березня 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 947/17881/23.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 зареєстровано шлюб Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеса, актовий запис № 1051.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано.
Під час шлюбу сторонами набуто наступне нерухоме та рухоме майно: згідно з договорами купівлі-продажу від 30 квітня 2021 року: земельну ділянку № НОМЕР_3 в с/т «Оптовик» на масиві «Мале-2» на території Єгорівської сільради Роздільнянського району Одеської області, кадастровий номер 5123981400:01:002:4267, цільове призначення доля індивідуального садівництва, загальної площею 0,0510 га, та садовий будинок АДРЕСА_3 на території Єгорівської сільради Роздільнянського району Одеської області; автомобіль Volkswagen Transporter, державний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , 1992 року випуску.

Крім того, рішенням 3/15 виконавчого органу Обслуговуючого кооперативу «Костанді 162» (далі - ОК «Костанді 162») від 04 листопада 2011 року ОСОБА_2 прийнято в асоційовані члени кооперативу із розміром вступного внеску 2 126,00 грн та пайового внеску - 425 250,00 грн.

Згідно з договором доручення від 27 квітня 2016 року № 209/2 батько ОСОБА_2 - ОСОБА_4 доручив ТОВ «Цивільжитлобуд» перерахувати, зокрема, 427 376,00 грн в якості оплати пайового та вступного внесків за ОСОБА_2 

16 травня 2016 року актом прийому-передачі ТОВ «Одесоблбуд» передало ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності на спірну квартиру за  ОСОБА_2 зареєстровано 07 червня 2016 року.

Платіжним дорученням від 13 грудня 2016 року № 527 ТОВ «Цивільжитлобуд» перерахувало ОК «Костанді 162» оплату пайового та вступного внесків за ОСОБА_2 в сумі 427 376,00 грн (2 126,00 + 425 250,00).

Щодо рухомого майна, то судами встановлено та не заперечується сторонами, що спірний автомобіль використовується виключно ОСОБА_2 .

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 210/2492/19.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що первісний позов підлягав частковому задоволенню шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірних земельної ділянки та будинку, та компенсації їй 1/2 частини вартості автомобілю, і з відмовою у задоволенні первісного позову в іншій частині, а зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю підлягав задоволенню у повному обсязі.

У справі, яка переглядається, з урахуванням меж та доводів касаційної скарги, ОСОБА_1 не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що квартира АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи питання про поділ спірної квартири, керувались наступними встановленими обставинами.

На підставі Свідоцтва про право власності на домоволодіння від 08 вересня 2008 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, та зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18 листопада 2008 року, реєстраційний номер 25452672 батько ОСОБА_2 - ОСОБА_4 був власником 53/100 частин будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з Генеральним планом розвитку м. Одеси, містобудівельним обґрунтуванням розміщення групи житлових будинків з об`єктами обслуговування і паркінгами мікрорайону «В» жилого району ІV-4 ім. Таїрова, актом вибору земельної ділянки, на підставі рішення Одеського міськвиконкому від 29 листопада 2011 року № 767, ТОВ «Цивільжитлобуд» придбало у ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2016 року 53/100 частин будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 .

В якості оплати за частку у вказаному домоволодінні ТОВ «Цивільжитлобуд» надало ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , та грошові кошти в сумі 800 935 грн.
За договором доручення від 27 квітня 2016 року № 209/2, укладеним між ТОВ «Цивільжитлобуд» та ОСОБА_4 , ТОВ «Цивільжитлобуд» взяло на себе зобов`язання перерахувати ОК «Костанді 162» грошову суму у розмірі 427 376,00 грн в якості сплати пайового та вступного внесків, згідно з рішенням від 04 листопада 2011 року № 3/15, за ОСОБА_2 .

Згідно з платіжним дорученням від 13 травня 2016 року № 527 грошові кошти в сумі 427 376,00 грн були перераховані ТОВ «Цивільжитлобуд» на користь ОК «Костанді 162», підставою платежу зазначено «оплата пайового та вступного внесків за ОСОБА_2 згідно з рішенням від 04 листопада 2011 року № 3/15 за договором доручення від 27 квітня 2016 року № 209/2.

Таким чином суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що спірна квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_2 за особисті кошти його батька ОСОБА_4 , які були отримані останнім від продажу належної йому частини домоволодіння, у зв`язку з чим пай не є спільною власністю подружжя, обґрунтовано вважали, що вказана квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя та є такою, що належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.

Крім того, як правильно відхилено апеляційним судом доводи ОСОБА_1 про те, що кошти, які були внесені батьком ОСОБА_2 , були надані позивачці та відповідачу, під час перебування у шлюбі, а тому можуть вважатися борговими, оскільки ці кошти були внесені до ОК «Костанді 162» як поворотний майновий пай у вигляді квартири, натомість жодного доказу того, що спірна квартира придбавалася за кошти подружжя, ОСОБА_1 не надано.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 про те, що квартира АДРЕСА_1 не може бути визнана особистою приватною власністю ОСОБА_2 є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо визнання об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_2 вказаної квартири є обґрунтованими та таким, що відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи касаційної скарги про те, що вона була позбавлена можливості надати належні та допустимі докази до суду першої інстанції, оскільки її представник фактично самоусунувся від виконання обов`язків, Верховний Суд відхиляє, з урахуванням наступного.

Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Частини четверта, восьма статті 62 ЦПК України визначають, що повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».

Згідно із частинами першою, другою, п`ятою статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. У разі припинення повноважень представника на здійснення представництва особи у справі представник не може бути у цій самій справі представником іншої сторони, третьої особи на іншій стороні або третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору.

Адвокат як представник, який бере участь у судовому процесі від імені учасника справи (сторони чи третьої особи), інтереси якого він представляє, наділений і процесуальними правами та обов`язками учасника справи, якого представляє, за умови, що в документі, який підтверджує повноваження представника (ордері, договорі про надання правової допомоги, довіреності) немає застережень про обмеження повноважень.

Участь адвоката як представника у судовому процесі головним чином і полягає у реалізації процесуальних прав та обов`язків особи, яку він представляє, від імені цієї особи і для цієї особи. Це означає також, що процесуальні дії (рішення, позиція) представника у судовому процесі створюють юридичні наслідки [саме] для особи, від імені якої він діє [адже адвокат як представник не є і не може бути учасником (стороною) правового спору, як і не може мати в ньому особистого інтересу], й особа, яка надала адвокату повноваження щодо її представництва, має теж це розуміти.

Взаємовідносини адвоката та особи, інтереси якої він представляє (окрім тих, що стосуються обсягу повноважень адвоката), знаходяться поза площиною втручання суду. Водночас участь сторони (третьої особи) у судовому процесі через свого представника (адвоката), що є правом учасника справи, дозволяє суду здійснювати офіційну процесуальну комунікацію із цим представником, а відтак застосовувати до учасника справи, від імені якого цей представник діє, передбачені процесуальним законом наслідки, якщо виникнуть відповідні казуальні підстави.
Тож, незважаючи на те, що вибір адвоката, який надаватиме професійну правничу допомогу, зокрема у формі представництва інтересів у суді, є правом особи (учасника справи), однак правом, яке передбачає також і настання відповідних юридичних наслідків (як процесуального характеру, так і в матеріально-правовому спорі, переданого на розгляд суду), передовсім для учасника справи. Незнання цього останнім не відміняє настання відповідних наслідків.

Отже, участь позивача (учасника справи) у судовому процесі через свого представника, повноваження якого належним чином підтверджені, слід розцінювати як участь самого позивача, у зв`язку із чим і наслідки вчинених представником процесуальних дій поширюються на особу, яку представляють (позивача), незалежно від того, якою є особиста поведінка цієї особи. Інше суперечило б самій сутності інституту представництва.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2024 року у справі № 990/330/23.

Враховуючи, що в суді першої інстанції позивачка брала участь у справі через свого представника - адвоката Грубніка В. І., відсутні підстави вважати, що вона була обмежена у реалізації своїх процесуальних прав.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції внаслідок відмови у задоволенні клопотань, в яких вона просила витребувати у виконавчого органу Одеської міської ради та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. докази, колегія суддів спростовує, оскільки суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував, що вказані документи не мають правового значення для вирішення даної справи, не відносяться до предмета спору, та не впливатимуть на результат її розгляду, а питання, які просила вирішити ОСОБА_1 у клопотанні про призначення експертизи жодним чином не пов`язані із предметом позову, тому призначення у справі судових будівельно-технічних експертиз не має правового значення, призведе до затягування судового процесу, та не вплине на результат розгляду справи.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають та за своїм змістом переважно свідчать про незгоду із встановленими судами обставинами та спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди ухвалили оскаржувані судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, судом касаційної інстанції не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| Р. А. Лідовець
| Д. Д. Луспеник