ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/1411/18 Суддя (судді) першої інстанції: Новікова Інна Вячеславівна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Терези Ю.О., Файдюка В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства “Інжинірингово-Виробниче підприємство “Вніпітрансгаз” до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Акціонерне товариство «Інжинірингово-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління ДФС у м.Києві, в якому позивач просив суд визнати незаконними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 18.10.2017 №0053631406, №0053621406 та від 03.01.2018 №0000061406.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення – скасуванню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 14.09.2017 по 20.09.2017 співробітниками ГУ ДФС у м.Києві (правонаступник – ГУ ДПС у м. Києві) проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПАТ «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ» (код 00158652) з питань дотримання вимог валютного законодавства України при розрахунках за зовнішньоекономічними договорами від 01.04.2013 №11.1219 з ТОВ «Союзгазпроект» (російська федерація), від 01.06.2014 №ПСД3130(4)/11.1403 з ТОВ «НПО «Ингазпереработка» (російська федерація), від 23.06.2014 №ПСД3134(4)/11.1404 з ТОВ «НПО «Ингазпереработка» (російська федерація), згідно з листами ПАТ КБ «Приват Банк» від 05.02.2016 №Г-31.0.0.0/1-1061 (вх.ГУ ДФС у м.Києві від 15.02.2016 №5553/10) та АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 03.03.2016 №142-2-2-00/457 (вх.ГУ ДФМ у м.Києві від 11.03.2016 №9243/10) за період з 01.01.2014 по 20.09.2017, за результатами якої складено Акт перевірки від 27.09.2017 №1089/26-15-14-06-03/00158652 (далі – Акт перевірки).
Відповідно до висновків Акту перевірки встановлено порушено позивачем:
статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а саме: несвоєчасне надходження на рахунок ПАТ «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ», яке діяло через «Филиал ПАО «ИПП «ВНИПИТРАНСГАЗ» в російській федерації валютної виручки у розмірі 44 681 965,00 рос.руб. (еквів. 12 207 458,55 грн.) за договором від 01.04.2013 №11.1219 з ТОВ «Союзгазпроект» (російська федерація); несвоєчасне надходження на рахунок ПАТ «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ», яке діяло через «Филиал ПАО «ИПП «ВНИПИТРАНСГАЗ» в російській федерації валютної виручки у розмірі 1 108 074,52 рос.руб. (еквів. 464471,69 грн.) за договором від 01.06.2014 №ПСД3130(4)/11.1403 з ТОВ «НПО «Ингазпереработка»; несвоєчасне надходження на рахунок ПАТ «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ», яке діяло через «Филиал ПАО «ИПП «ВНИПИТРАНСГАЗ» в російській федерації валютної виручки у розмірі 6 230 305,13 рос.руб. (еквів. 2 713 131,24 грн.) за договором від 23.06.2014 №ПСД3134(4)/11.1404 з ТОВ «НПО «Ингазпереработка»;
п.1 ст.9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», а саме порядок декларування валютних цінностей, які перебувають за межами України, станом на 01.04.2014, 01.07.2014, 01.10.2014, 01.01.2015, 01.04.2015, 01.07.2015, 01.10.2015, 01.01.2016, 01.04.2016.
На підставі висновків Акту перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення – рішення:
№0053631406 від 18.10.2017, яким до позивача застосовано штрафні санкцій в розмірі 1360,00 грн.;
№0053621406 від 18.10.2017, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 353771,60 грн.
Позивач не погодившись з правомірністю спірних рішень оскаржив їх в адміністративному порядку до ДФС України. Рішенням ДФС України від 22.12.2017 №31237/6/99-99-11-01-02-25 залишено без змін податкові повідомлення – рішення від 18.10.2017 №0053631406 та №0053621406, а скаргу без задоволення. Також, зазначеним рішенням збільшено суму штрафу за порушення порядку декларування валютних цінностей та іншого майна на 680,00 грн.
На виконання рішення ДФС України, ГУ ДФС у м.Києві прийнято податкове повідомлення – рішення від 03.01.2018 №0000061406, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 680,00 грн.
Позивач, не погодившись з правомірністю прийняття контролюючим органом оскаржуваних податкових повідомлень – рішень, звернувся з даним позовом до суду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» виручка резидентів в іноземній валюті, отримана від експорту продукції, підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки погашення заборгованості, визначені відповідними контрактами, однак не пізніше ніж через 180 календарних днів із дати митного оформлення, тобто виписки вивізної вантажної митної декларації на продукцію, що експортується. У разі експорту робіт або транспортних послуг такий строк обчислюється з моменту підписання акта чи іншого документа, який підтверджує виконання робіт або надання транспортних послуг. Перевищення зазначеного строку допускається лише за наявності висновку центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері економічного розвитку. Виручка резидента за експортним зовнішньоекономічним договором (контрактом) вважається зарахованою на його банківський рахунок за заявою резидента у разі, якщо відповідна сума врегульована Експортно-кредитним агентством.
Національний банк України наділений правом установлювати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно з пунктом 1 постанови Правління Національного банку України від 14 травня 2013 року №163 «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов`язкового продажу надходжень в іноземній валюті» розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, визначені статтями 1 і 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», мають здійснюватися у строк, що не перевищує 90 календарних днів.
Статтею 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» передбачено, що порушення резидентами строків, визначених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до зазначених статей, крім суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки або вартості недопоставленого товару в іноземній валюті, перерахованої у національну валюту України за офіційним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. При цьому загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суму неодержаної виручки або вартості недопоставленого товару.
Під час розгляду справи судом установлено, що позивач фактично не заперечує обставину несвоєчасного надходження валютної виручки. Водночас позивач зазначає, що відповідні господарські операції здійснювалися його філією, зареєстрованою як платник податків на території російської федерації, у зв`язку з чим така філія не може вважатися резидентом України та, відповідно, не підпадає під дію положень Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Отже, для правильного вирішення цього спору необхідно встановити, чи підпадає «Филиал ПАО «ИПП «ВНИПИТРАНСГАЗ», розташований на території російської федерації, під визначення резидента України.
Суд зазначає, що контролюючий орган, обґрунтовуючи свою правову позицію, послався на положення Податкового кодексу України, а саме на підпункт 14.1.213 пункту 14.1 статті 14, згідно з яким резидентами є юридичні особи та їх відокремлені особи, утворені та такі, що провадять діяльність відповідно до законодавства України, з місцезнаходженням як на території України, так і за її межами.
Разом із тим суд звертає увагу, що Податковий кодекс України регулює правовідносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів. Зокрема, ним визначаються вичерпний перелік податків і зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, коло платників податків і зборів, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження й обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Таким чином, Податковий кодекс України визначає поняття «резидент» та «нерезидент» саме для цілей оподаткування.
Водночас на дату здійснення позивачем господарських операцій, за якими контролюючим органом встановлено порушення строків надходження валютної виручки, був чинним Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Зазначений Декрет установлював режим здійснення валютних операцій на території України, визначав загальні засади валютного регулювання, повноваження державних органів, функції банків та інших фінансових установ України у сфері регулювання валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних правовідносин, порядок здійснення валютного контролю та відповідальність за порушення валютного законодавства.
Відповідно до пункту 5 статті 1 Декрету до резидентів, зокрема, належать юридичні особи та суб`єкти підприємницької діяльності, які не мають статусу юридичної особи, у тому числі філії, представництва тощо, з місцезнаходженням на території України, які здійснюють свою діяльність на підставі законів України.
Згідно з пунктом 6 статті 1 Декрету нерезидентами, серед іншого, є юридичні особи та суб`єкти підприємницької діяльності, які не мають статусу юридичної особи, зокрема філії, представництва тощо, з місцезнаходженням за межами України, створені та такі, що діють відповідно до законодавства іноземної держави, у тому числі юридичні особи й інші суб`єкти підприємницької діяльності за участю юридичних осіб та інших суб`єктів підприємницької діяльності України.
Отже, положеннями Декрету визначено, що філії юридичної особи, які створені та діють відповідно до законодавства іноземної держави, у тому числі за участю юридичних осіб та інших суб`єктів підприємницької діяльності України, для цілей валютного регулювання вважаються нерезидентами.
Судом установлено, що філія «Филиал ПАО «ИПП «ВНИПИТРАНСГАЗ» була створена на території російської федерації та взята на облік як платник податків саме за законодавством цієї держави. Наведене свідчить про те, що для цілей валютного регулювання зазначена філія не є резидентом України, на якого поширюються вимоги Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
За таких обставин посилання контролюючого органу на порушення позивачем вимог Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» є необґрунтованими.
Щодо посилань податкового органу на порушення позивачем вимог пункту 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» в частині порядку декларування валютних цінностей, що перебувають за межами України, станом на 01 квітня 2014 року, 01 липня 2014 року, 01 жовтня 2014 року, 01 січня 2015 року, 01 квітня 2015 року, 01 липня 2015 року, 01 жовтня 2015 року, 01 січня 2016 року та 01 квітня 2016 року, суд додатково зазначає таке.
Відповідно до пункту 1 статті 9 Декрету валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягають обов`язковому декларуванню у Національному банку України. Порядок і строки такого декларування встановлюються Національним банком України.
Згідно з частиною другою статті 16 Декрету до резидентів і нерезидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання та валютного контролю, застосовуються відповідні заходи відповідальності у вигляді фінансових санкцій. Зокрема, за невиконання резидентами вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна, передбачених статтею 9 цього Декрету, застосовується штраф у сумі, що встановлюється Національним банком України.
Отже, Декретом №15-93 прямо визначено компетентний орган, уповноважений застосовувати санкції за порушення його положень, — таким органом є Національний банк України.
Положення Указу Президента України від 27 червня 1999 року №734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», якими органам державної податкової служби надано повноваження застосовувати до резидентів і нерезидентів України санкції, передбачені пунктом 2 статті 16 Декрету №15-93, не підлягають застосуванню у цих правовідносинах. Це пояснюється тим, що Указ №734/99, по-іншому врегулювавши питання, які вже були врегульовані законом, а саме Декретом, виданим у межах повноважень, наданих Законом України від 18 листопада 1992 року №2796-XII «Про тимчасове делегування Кабінету Міністрів України повноважень видавати декрети в сфері законодавчого регулювання», суперечить обмеженням, установленим пунктом 4 Перехідних положень Конституції України, та безпідставно створює колізію у правовому регулюванні відповідних відносин.
Наведений підхід узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 січня 2022 року у справі №813/2314/17 та від 24 січня 2019 року у справі №820/3659/16, і не суперечить правовій позиції, сформульованій у постановах Верховного Суду України від 07 лютого 2012 року у справі №21-904во10 та від 07 лютого 2012 року у справі №21-904а10.
Оскільки застосування санкцій, передбачених пунктом 2 статті 16 Декрету №15-93, не належить до повноважень контролюючого органу, податкове повідомлення-рішення в цій частині підлягає скасуванню.
Під час ухвалення рішення суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10 квітня 2024 року у справі №822/3076/17.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Ю.О.Тереза

В.В.Файдюк