КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О. В.
№ 22-ц/824/14142/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/2447/26
11 вересня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Приватного закладу вищої освіти «Міжнародний Європейський Університет» - адвоката Прядка Євгена Петровича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Хоменко В. С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного закладу вищої освіти «Міжнародний європейський університет» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, -
в с т а н о в и в:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного закладу вищої освіти «Міжнародний європейський університет» (далі - ПЗВО «Міжнародний європейський університет») та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 18 444,92 грн, компенсації за невикористану щорічну відпустку в кількості 47 днів у сумі 15 110,05 грн, та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 55 334,55 грн.
Свої вимоги мотивував тим, що з 01.07.2025 року працював на посаді доцента кафедри туризму та соціально-гуманітарних дисциплін ННІ «Європейська школа бізнесу» в ПЗВО «Міжнародний європейський університет» на підставі контракту від 01.07.2025 року № 7/БШ та згідно з наказом від 18.08.2025 року №150/К його звільнили в зв`язку із закінченням строку дії контракту.
Позивач зауважував, що під час звільнення йому не виплачені заробітна плата за травень, червень 2025 року та компенсація за невикористану щорічну основну відпустку в кількості 47 днів.
Посилаючись на положення ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), зазначає про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 18.08 до 25.12.2025 року.
Рішенням від 03.06.2026 року Голосіївський районний суд міста Києва позов задовольнив частково.
Стягнув з ПЗВО «Міжнародний європейський університет» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 18 444,92 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 15 110,05 грн та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 20 000,00 грн, без утримання податків та обов`язкових платежів.
У решті позову відмовив.
Допустив негайне виконання рішення про присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць (заборгованість за травень 2025 року) в розмірі 9 222,46 грн, без утримання податків та обов`язкових платежів.
Стягнув з ПЗВО «Міжнародний європейський університет» у дохід держави судовий збір у розмірі 802,05 грн.
Частково задовольняючи позов та стягуючи на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 18 444,92 грн та компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 15 110,05 грн, суд першої інстанції виходив з того, що остаточний розрахунок з позивачем не проведений та станом на день ухвалення рішення заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 не виплачена, а також залишається невиплаченою сума компенсації за 47 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.
Також вбачав підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві та те, що право працівника на оплату праці гарантується державою першочергово й законом передбачена відповідальність за невиплату заробітної плати у визначені строки, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, місцевий суд вважав, що стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20 000,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 26.06.2026 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 35 334,55 грн, ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача середній заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 55 334,55 грн.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно встановив обставини, що мають значення для справи.
ОСОБА_1 зазначив, що місцевий суд помилково зменшив розмір середнього заробітку, врахувавши постанову Великої Палати від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 та наявність арешту на рахунках відповідача.
07.07.2026 року представник відповідача ПЗВО «Міжнародний європейський університет» - адвокат Прядко Є. П. подав апеляційну скаргу та просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 000,00 грн та відповідної частини судового збору; ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на позивача; альтернативно, у випадку якщо колегія суддів дійде висновку про наявність підстав для застосування ст. 117 КЗпП України, просив змінити рішення місцевого суду та зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до мінімального справедливого та співмірного розміру з урахуванням конкретних обставин справи, принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також відсутності вини відповідача у несвоєчасному проведенні розрахунку. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно встановив обставини, що мають значення для справи.
Представник відповідача ПЗВО «Міжнародний європейський університет» - адвокат Прядко Є. П. зазначає про те, що на момент звільнення позивача 18.08.2025 року всі рахунки університету перебували під арештом, що унеможливлювало здійснення будь-яких видаткових операцій щодо арештованих коштів. Суд встановив наявність об`єктивних обставин, які не залежали від волі відповідача та фактично унеможливлювали проведення остаточного розрахунку з працівником. Суд не визначив: які саме протиправні дії вчинив відповідач; у чому полягає вина відповідача; які реальні можливості мав відповідач для проведення розрахунку за наявності чинного арешту усіх рахунків; яким чином відповідач міг виконати обов`язок щодо виплати коштів всупереч постанові державного виконавця. Фактично суд одночасно визнав існування об`єктивної перешкоди для проведення виплати та поклав на відповідача відповідальність за наслідки такої перешкоди. 
Зазначає, що відповідач не заперечував ані факту існування заборгованості, ані її розміру. Університет здійснив нарахування усіх належних позивачу виплат та офіційно підтвердив це у відповіді на адвокатський запит, а також у відзиві на позовну заяву. Таким чином, відповідач не ухилявся від виконання своїх обов`язків перед працівником та не заперечував права позивача на отримання належних виплат. Затримка проведення розрахунку була спричинена не діями або бездіяльністю відповідача, а застосуванням заходів забезпечення позову та примусового виконання судового рішення. 
Вважає, що суд не врахував, що затримка проведення розрахунку була спричинена виконанням судового рішення, яке є обов`язковим до виконання. Отже, обставини, які стали причиною затримки проведення остаточного розрахунку з позивачем, виникли не внаслідок протиправної поведінки відповідача, а внаслідок виконання обов`язкових для нього судових рішень та актів примусового виконання. Покладення на відповідача відповідальності за наслідки виконання обов`язкового судового рішення суперечить принципам правової визначеності, справедливості та верховенства права.
Суд не навів жодного мотиву, чому саме сума 20 000,00 грн відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності. У рішенні відсутній аналіз критеріїв, які відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду мають враховуватися при визначенні розміру такого відшкодування. Фактично розмір стягнення визначений довільно без належного правового та фактичного обґрунтування, що суперечить вимогам статей 263 та 264 ЦПК України.
Відповідно до частини першої ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О. В., обговоривши доводи апеляційних скарг, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частково задовольняючи позов та стягуючи на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 18 444,92 грн та компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 15 110,05 грн, суд першої інстанції виходив з того, що остаточний розрахунок з позивачем не проведений та станом на день ухвалення рішення заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 не виплачена, а також залишається невиплаченою сума компенсації за 47 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.
Також вбачав підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві та те, що право працівника на оплату праці гарантується державою першочергово й законом передбачена відповідальність за невиплату заробітної плати у визначені строки, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, місцевий суд вважав, що стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20 000,00 грн.
Колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції погоджується в повному обсязі з огляду на таке.
Суд встановив та з матеріалів справи вбачається, що наказом від 27.08.2024 року № 206/К ПЗВО «Міжнародний європейський університет» прийняв позивача на посаду доцента соціально-гуманітарних дисциплін ННІ «Європейська школа бізнесу».
Наказом від 02.09.2024 року № 225.1/К відповідач перевів ОСОБА_1 на кафедру туризму та соціально-гуманітарних дисциплін ННІ «Європейська школа бізнесу».
Наказом від 18.08.2025 року № 150/К ПЗВО «Міжнародний європейський університет» позивача звільнено з роботи в зв`язку із закінченням строку дії контракту.
Згідно з відповіддю від 25.11.2025 року № 1555-11/25 на адвокатський запит представника ОСОБА_1 , останньому ПЗВО «Міжнародний європейський університет» нарахував заробітну плату за травень 2025 року в розмірі 9 222,46 грн і за червень 2025 року - 9 222,46 грн, а також компенсацію за 47 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 15 110,05 грн.
Ці факти визнаються та не заперечуються відповідачем, а за змістом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.
У день звільнення всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України ПЗВО «Міжнародний європейський університет» остаточний розрахунок з позивачем не провів та станом на день ухвалення рішення заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 не виплачена, а також залишається невиплаченою сума компенсації за 47 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.
Таким чином, підлягає стягненню з ПЗВО «Міжнародний європейський університет» на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 18 444,92 грн та компенсація за невикористану щорічну відпустку в сумі 15 110,05 грн.
Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).
Частина 1 ст. 117 КЗпП України передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Не проведення остаточного розрахунку з позивачем є підставою для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Твердження представника відповідача про арешт рахунків виконавчою службою не може братись судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки відсутність коштів у роботодавця не є підставою для звільнення його від відповідальності у формі виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 року в справі № 184/689/16-ц.
Що стосується визначення позивачем суми компенсації втрати частини заробітку в зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 55 334,55 грн, то суд вказує, що з огляду на компенсаційний характер відповідальності за ст. 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у п. 87 та п. 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата сформулювала нові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (п. 91 постанови): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Крім того, у п. 106 постанови від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Місцевий суд правильно врахував, що згідно з ухвалою від 25.06.2025 року в справі № 910/5676/25 Господарський суд м. Києва наклав арешт на грошові кошти як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках в фінансових установах та/або банках, та на грошові кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову, які належать ПЗВО «Міжнародний європейський університет» в межах суми заявлених позовних вимог у розмірі 6 900 000,00 грн, від чого залежала своєчасність проведення розрахунку з позивачем при звільненні.
Таким чином, беручи до уваги правові висновки Верховного Суду, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, та те, що право працівника на оплату праці гарантується державою першочергово й закон передбачає відповідальність за невиплату заробітної плати у визначені строки, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов у частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 20 000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд помилково зменшив розмір середнього заробітку, врахувавши постанову Великої Палати від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 та наявність арешту на рахунках відповідача, є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Доводи ПЗВО «Міжнародний європейський університет» про існування об`єктивних обставин, які не залежали від волі відповідача та фактично унеможливлювали проведення остаточного розрахунку з працівником; обставини, які стали причиною затримки проведення остаточного розрахунку з позивачем, виникли не внаслідок протиправної поведінки відповідача, а внаслідок виконання обов`язкових для нього судових рішень та актів примусового виконання, є необґрунтованими, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум у день звільнення. 
Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, а також арешт рахунків не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова Верховного суду від 10 травня 2018 року № 337/6455/15-ц)
Інші доводи апеляційної скарги також є неприйнятними та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.
Отже, підстави для скасування рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03.06.2026 року відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути змінено та скасовано з підстав, викладених в апеляційних скаргах.
Апеляційний суд, враховуючи відсутність підстав для задоволення скарг, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України не вбачає підстав для компенсації понесених судових витрат на стадії апеляційного перегляду справи.
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, 
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника відповідача Приватного закладу вищої освіти «Міжнародний Європейський Університет» - адвоката Прядка Євгена Петровича залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та не може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: