ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 642/2966/25
Номер провадження 22-ц/818/1240/26
22-ц/818/1507/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2025 року та ухвалу Холодногірського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2025 року в складі судді Балабай С.С. по справі № 642/2966/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець Кудряшов Дмитро Вячеславович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та повернення стягнення за виконавчим написом нотаріуса, 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець Кудряшов Дмитро Вячеславович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та повернення стягнення за виконавчим написом нотаріуса.
Позовна заява мотивована тим, що у зв`язку з блокуванням коштів на його банківському рахунку йому стало відомо про те, що приватним виконавцем Кудряшовим Д.В. відкрито виконавче провадження № 67208786 на підставі виконавчого напису № 204217, вчиненого 22 червня 2021 року приватним нотаріусом Остапенком Є.М., яким запропоновано стягнути з нього заборгованість за кредитним договором № 630216764 від 24 квітня 2017 року у розмірі 43 628,48 грн, право вимоги за яким неодноразово відступалося різним фінансовим компаніям, зокрема: від АТ «Альфа-Банк» до ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», далі – до ТОВ «Вердикт Капітал», згодом – до ТОВ «Кампсіс Фінанс» та врешті – до ТОВ «Дебт Форс».
Вказав, що жодних повідомлень від кредитора та нотаріуса він не отримував, з наявністю заборгованості не погоджується. Провести перевірку законності вчинення виконавчого напису неможливо, оскільки діяльність приватного нотаріуса Остапенка Є.М. припинена, а документи його діловодства досі не передані до Київського державного нотаріального архіву,
Зазначив, що виконавчий напис № 204217 від 22 червня 2021 року вчинений з порушенням вимог закону, а саме не на підставі нотаріально посвідченого кредитного договору та за відсутності належних документів, що підтверджують безспірність заборгованості, і письмової вимоги про усунення порушень, що є підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню.
Посилався на те, що під час здійснення виконавчого провадження з виконання вказаного виконавчого напису з нього було стягнуто грошові кошти в сумі 13 742,19 грн, які підлягають поверненню йому як безпідставно набуті у зв`язку з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 204217, виданий 22 червня 2021 року приватним нотаріусом КМНО Остапенком Є.М., про стягнення з нього заборгованості у загальній сумі 43 628,48 грн, стягнути з ТОВ «Дебт Форс» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 13 742,19 грн та судові витрати по справі.
23 червня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника ТОВ «Дебт Форс», в якому він просив відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивований тим, що договір, на підставі якого було вчинено виконавчий напис нотаріуса, не містить будь-яких обмежень щодо використання позасудового способу захисту майнових інтересів товариства, а чинне законодавство України також не передбачає заборон щодо вчинення виконавчого напису. Дії попереднього кредитора – ТОВ «Вердикт Капітал» та приватного нотаріуса були правомірними, оскільки нотаріусу були надані всі необхідні документи для вчинення відповідної нотаріальної дії, у тому числі й договір про відступлення права вимоги та розрахунок заборгованості. Позивачем не надано жодних доказів повного погашення кредитної заборгованості чи виконання зобов`язань, а також альтернативного розрахунку боргу. У матеріалах справи відсутні докази недійсності кредитного договору чи договорів відступлення права вимоги. ТОВ «Дебт Форс» набуло статусу нового кредитора у відповідних правовідносинах. Виконавчий напис було вчинено з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Щодо вимоги позивача про стягнення 13 742,19 грн вказав, що фактично на рахунок ТОВ «Дебт Форс» надійшло лише 12 492,90 грн, що підтверджується довідкою, долученою до відзиву. Різниця між вказаними сумами була використана для покриття витрат виконавчого провадження та виплати винагороди приватному виконавцю, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». 
Рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 204217, виданий 22 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у загальній сумі 43 628,48 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Дебт Форс» на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено на підставі кредитного договору, укладеного у простій письмовій формі, а також не встановлено безспірність суми, що стягується, тому наявні підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Водночас вимога про стягнення з відповідача 13 742,19 грн не підлягає задоволенню, оскільки ці кошти були перераховані як стягнення за виконавчим провадженням № 67208786, а не були зараховані на рахунки відповідача, внаслідок чого не є безпідставно набутим майном ТОВ «Дебт Форс», а приватний виконавець Кудряшов Д.В. до участі в справі як відповідач не залучався.
06 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача адвокат Бардакова А.О. подала заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000,00 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог та витрати на сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 493,20 грн.
Вказала, що у позовній заяві було вказано про орієнтовний розмір судових витрат в сумі 10 000,00 грн та зазначено, що докази таких витрат будуть подані протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення. Рішення суду ухвалено 01 жовтня 2025 року за відсутності учасників справ, доставлено до електронного кабінету 02 жовтня 2025 року о 20:58, отже заява подана в межах строків, встановлених ЦПК України. Розмір вартості послуг адвоката становить 17 000,00 грн, що складається з: підготовки та подання заяви про забезпечення позову вартістю 2000,00 грн, позовної заяви вартістю 8000,00 грн, відповіді на відзив вартістю 5000,00 грн, участі у чотирьох судових засіданнях вартістю 2000,00 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги № 29/04-25 від 29 квітня 2025 року з додатковими угодами № 1 від 01 травня 2025 року та № 2 від 23 червня 2025 року до нього, а також актом приймання-передачі наданих послуг від 06 жовтня 2025 року. Крім того, при поданні заяви про забезпечення позову було сплачено судовий збір, що підлягає стягненню на користь позивача. 
20 жовтня 2025 року від ТОВ «Дебт Форс» надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в яких воно просило відмовити у стягненні судових витрат на правничу допомогу. Вказало, що під час розгляду справи позивачем не заявлялись вимоги про стягнення 17 000,00 грн судових витрат і не було надано документів на підтвердження оплати понесених витрат. Заявлені витрати не відповідають критерію їх реальності і розумності, не співмірні складності справи і обсягу виконаної адвокатом роботи. До того ж, позов задоволено лише частково, тому немає підстав для стягнення судових витрат у повному обсязі.
Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2025 року заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Бардакової А.О. про ухвалення додаткового рішення залишено без розгляду.
Ухвала мотивована тим, що заяву подано після закінчення строку, встановленого частиною 8 ст. 141 ЦПК України. Також суд вказав, що представник позивача не подала до суду у встановлений строк заяви про те, що докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу будуть подані відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
На вказані судові рішення через систему «Електронний суд» 29 жовтня 2025 року та 17 листопада 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Бардакова А.О. до суду апеляційної інстанції подала апеляційні скарги, в яких просила рішення суду – скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ТОВ «Дебт Форс» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 12 492,90 грн і судові витрати; ухвалу суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ТОВ «Дебт Форс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000,00 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог та витрати на сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 493,20 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог мотивована тим, що під час розгляду справи ТОВ «Дебт Форс» у відзиві на позовну заяву підтвердило, що на його рахунки в межах виконавчого провадження № 67208786 надійшли кошти в сумі 12 492,90 грн, та надало письмову довідку про таке надходження коштів, проте суд не взяв зазначене до уваги. Виконавець не може мати статус відповідача, оскільки він діяв в межах Закону України “Про виконавче провадження” та не отримував основну суму грошових коштів. Вказала, що орієнтовний розмір судових витрат на правничу допомогу адвоката, понесених у суді апеляційної інстанції, становить 5000,00 грн, докази чого будуть надані у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Апеляційна скарга на ухвалу суду мотивована тим, що заява про надання доказів понесення витрат на правничу допомогу відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України була в письмовому вигляді викладена у позовній заяві, а суд помилково вказав про її відсутність. Суд першої інстанції також не вирішив питання не лише щодо стягнення витрат на правничу допомогу, а й щодо стягнення судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 493,20 грн. Вказала, що орієнтовний розмір судових витрат на правничу допомогу адвоката, понесених у суді апеляційної інстанції, становить 3000,00 грн, докази чого будуть надані у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
24 листопада 2025 року та 25 грудня 2025 року від ТОВ «Дебт Форс» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу суду, в якому воно просило залишити її без задоволення, а ухвалу суду – без змін, а також заперечення на стягнення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції. 
Відзив мотивовано тим, що під час розгляду справи позивачем не заявлялись вимоги про стягнення 17 000,00 грн судових витрат і не було надано документів на підтвердження понесених витрат. Представником позивача не було надано до судових дебатів доказів понесених витрат на надання правничої допомоги та у заяві про ухвалення додаткового рішення не наведено поважних причин неподання таких доказів у строк та в порядку, що встановлені законом. Заявлені витрати не відповідають критерію реальності і розумності, складності справи і обсягу виконаної адвокатом роботи. 
Заперечення на стягнення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції мотивовані тим, що до апеляційної скарги не надано документів на підтвердження понесення витрат на надання правової допомоги, зокрема, договору між адвокатом та клієнтом на надання правничих послуг саме в апеляційному суді, а також доказів оплати послуг. Наголосило на незначній складності справи і направленості дій позивача на збагачення за його рахунок. 
В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 16 липня 2026 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників: 
ОСОБА_1 отримано в електронному кабінеті 20 листопада 2025 року (а.с. 207, т. 1); 
Адвокатом Бардаковою Анастасією Олександрівною, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , отримано в електронному кабінеті 20 листопада 2025 року (а.с. 208, т. 1); 
Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» отримано в електронному кабінеті 20 листопада 2025 року (а.с. 206, т. 1); 
Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 – повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 258–259, т. 1), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с. 210, т. 1);
ОСОБА_3 отримано в електронному кабінеті 20 листопада 2025 року (а.с. 209, т. 1).
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду слід задовольнити, на ухвалу суду – задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис № 204217, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором № 630216764 від 26 вересня 2014 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 за період з 29 січня 2019 року по 26 травня 2021 року у розмірі 13 432,22 грн за тілом кредиту та 29 696,26 грн за нарахованими та несплаченими процентами і комісією, загалом у розмірі 43 628,48 грн (а.с. 32).
22 жовтня 2021 року приватним виконавцем Кудряшовим Д.В. відкрито виконавче провадження №67208786 з примусового виконання виконавчого напису №204217 від 22 червня 2021 року (а.с. 30-31) та 03 листопада 2021 року прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с. 42).
05 березня 2025 року приватним виконавцем Кудряшовим Д.В. на підставі ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2024 року прийнято постанову про заміну стягувача з ТОВ «Вердикт Капітал» на ТОВ «Дебт Форс» (а.с. 34-36).
28 квітня 2025 року приватним виконавцем Кудряшовим Д.В. прийнято постанови про арешт коштів боржника, про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника (а.с. 28, 43). 
29 квітня 2025 року приватним виконавцем Кудряшовим Д.В. прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с. 44).
З виписки по рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» від 07 травня 2025 року вбачається, що 29 квітня 2025 року з нього стягнуто відповідно до виконавчого провадження 13 742,19 грн (а.с. 46).
Згідно довідки № 1-7901 від 20 червня 2025 року ТОВ «Дебт Форс» підтвердило, що на рахунки товариства в якості стягнення від органів ДВС та приватних виконавців за кредитним договором № 630216764, боржник ОСОБА_1 , здійснено наступні зарахування: 30 квітня 2025 року сума у розмірі 12 492,90 грн, призначення платежу ВД № 204217, 22 червня 2021 року, ОСОБА_1 , ВП № 67208786, кошти за ВД, стягнуті на користь стягувача (а.с. 70).
Рішення суду оскаржується лише в частині відмови у стягненні коштів, отриманих стягувачем у виконавчому провадженні.
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 
У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 (провадження № 61-88св21) зроблено висновки про те, що судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акта правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 623/363/20.
Як встановлено судом, і в цій частині рішення суду сторонами не оскаржується, у приватного нотаріуса КМНО Остапенка Є.М. були відсутні підстави для вчинення виконавчого напису від 22 червня 2021 року № 204217 на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений та не відносився до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Крім того, сума заборгованості у виконавчому написі не є безспірною. Отже, оспорюваний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню.
Як вбачається з виписки по рахунку позивача та довідки відповідача, у межах виконавчого провадження № 630216764 з примусового виконання вказаного виконавчого напису з рахунку ОСОБА_1 29 квітня 2025 року стягнуто 13 742,19 грн, з яких 30 квітня 2025 року сума у розмірі 12 492,90 грн надійшла стягувачу (а.с. 46, 70).
У зв`язку з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, правові підстави набуття ТОВ «Дебт Форс» грошових коштів у розмірі 12 492,90 грн, що стягнені з ОСОБА_1 на підставі такого виконавчого напису, відпали, тому грошові кошти підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій частині, суд першої інстанції не врахував, що відповідач ТОВ «Дебт Форс» визнав факт надходження на його рахунки стягнутих з боржника коштів у виконавчому провадженні № 630216764 з примусового виконання виконавчого напису від 22 червня 2021 року № 204217 у розмірі 12 492,90 грн, підтвердивши це своєю довідкою № 1-7901 від 20 червня 2025 року (а.с. 70).
Згідно з приписами частин першої, третьої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.
Отже, в даному випадку не позивач, а ТОВ «Дебт Форс», у разі заперечення проти позову, мало б доводити факт неотримання коштів, списаних приватним виконавцем з рахунку боржника.
Проте ТОВ «Дебт Форс» проти вказаних обставин не заперечувало, визнало факт надходження коштів у виконавчому провадженні на суму 12 492,90 грн та дій, рішень або бездіяльності приватного виконавця щодо розподілу грошових коштів, отриманих від боржника в межах виконавчого провадження, не оскаржувало.
Різниця між сумою, стягнутою приватним виконавцем з ОСОБА_1 (13 742,19 грн), та перерахованою стягувачу у виконавчому провадженні (12 492,90 грн), що відноситься до витрат виконавчого провадження, дійсно не підлягає стягненню з товариства у порядку ст. 1212 ЦК України, проти чого ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не заперечує. Отже, його позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
З урахуванням викладеного, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ТОВ «Дебт Форс» на користь ОСОБА_1 12 492,90 грн на підставі ст. 1212 ЦК України.
Рішення суду в частині задоволення позову не оскаржувалось та не переглядалось.
Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У силу частини 3 ст. 6 Закону України “Про судовий збір” за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру .
Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», його позовна вимога про стягнення коштів підлягає частковому задоволенню, на 90,9%, з ТОВ «Дебт Форс» підлягає стягненню судовий збір за подачу позову в частині цієї вимоги у розмірі 1 100,98 грн (1211,20*90,9%) та апеляційної скарги у розмірі 1 651,47 грн (1100,98*150%), а загалом у розмірі 2 752,45 грн на користь держави.
Щодо вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу суду про залишення його заяви про ухвалення додаткового рішення без розгляду колегія суддів виходить з наступного.
Інтереси позивача представляла адвокат Бардакова А.О. на підставі ордеру ВІ № 1304978 від 27 травня 2025 року та договору про надання правничої допомоги від 29 квітня 2025 року № 29/04-25 (а.с. 12).
У позовній заяві позивач вказав, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат складається з суми сплаченого судового збору, зокрема, за подачу заяви про забезпечення позову, та витрат на правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн, докази понесених судових витрат будуть подані протягом 5 днів з дня ухвалення рішення суду (а.с. 10).
Рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2025 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
06 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача адвокат Бардакова А.О. подала заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000,00 грн і витрати на сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 493,20 грн.
До заяви представник позивача адвокат Бардакова А.О. долучила копію договору № 29/04-25 про надання правничої допомоги від 29 квітня 2025 року з додатковими угодами № 1 від 01 травня 2025 року та № 2 від 23 червня 2025 року до нього, а також акт приймання-передачі наданих послуг (деталізований опис наданих послуг) від 06 жовтня 2025 року (а.с. 134-136).
Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2025 року заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Бардакової А.О. про ухвалення додаткового рішення залишено без розгляду з тих підстав, що її подано після закінчення строку, встановленого частиною 8 ст. 141 ЦПК України. Також суд вказав, що представник позивача не подала до суду у встановлений строк заяви про те, що докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу будуть подані відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Пунктом 6 частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо того, як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.
Згідно статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
За приписами частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
У частині 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.
Згідно вимог статей 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Статтею 123 ЦПК України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Отже, у випадку неподання доказів витрат протягом визначеного частиною восьмою статті 141 ЦПК України п`ятиденного строку заява про розподіл судових витрат, зроблена стороною до закінчення судових дебатів у справі (в суді касаційної інстанції - до прийняття постанови у справі), повинна залишатися судом без розгляду, якщо причини пропуску цього строку не є поважними (пункт 44 додаткової постанови Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 753/23417/19 (провадження № 61-3364св23)).
Згідно вимог статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. 
Аналіз наведених процесуальних норм вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом.
У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19 зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.
Водночас потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів у підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи.
Не заявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат.
Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду. 
Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 161/5317/18 (провадження № 61-3454св22) та підтримані у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 712/8522/19 (провадження № 61-11155св2).
У справі, яка переглядається, встановлено, що рішення суду першої інстанції по суті спору ухвалено 01 жовтня 2025 року за відсутності учасників справи. 
Отже, враховуючи зазначені норми процесуального права та дату ухвалення судом рішення – 01 жовтня 2025 року, останнім днем подання до суду першої інстанції доказів понесення судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі, витрат на правничу допомогу, було 06 жовтня 2025 року.
В оскаржуваній ухвалі про залишення заяви про ухвалення додаткового рішення без розгляду суд зазначив, що таку заяву подано 07 жовтня 2025 року.
Проте, як вбачається безпосередньо з самої заяви та квитанцій про її доставку до електронних кабінетів учасників справи, її сформовано у системі «Електронний суд» 06 жовтня 2025 року, тобто у межах п`ятиденного строку з дня ухвалення рішення суду, а 07 жовтня 2025 року заяву було зареєстровано канцелярією суду.
Відповідно до пункту 28 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, дата та час підписання документа в Електронному суді, а також дата та час його надсилання автоматично зберігаються і не підлягають корегуванню.
Документи, що надійшли через Електронний суд, реєструються судами, іншими органами та установами в системі правосуддя в день їх надходження упродовж робочого дня або не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов у неробочий час, за загальними правилами реєстрації вхідної кореспонденції, визначеними Положенням про автоматизовану систему документообігу суду та відповідними інструкціями з діловодства в судах чи в інших органах та установах у системі правосуддя (пункт 39 Положення).
Відправлення документа заявником та його отримання судом не обов`язково є одномоментною подією та може не збігатися у часі; і для правильного обрахування строку визначальним є саме момент відправлення відповідного документа заявником за допомогою електронних засобів. Ототожнення понять «час реєстрації» та «час подання процесуальних документів» є необґрунтованим.
Отже, у вирішенні процесуального питання - встановлення дати (часу) подання (пред`явлення) заяви (скарги) до суду потрібно враховувати, коли саме таку скаргу подав заявник, а не коли її було отримано та зареєстровано судом.
Така права позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2024 року у справі № 920/210/24, від 04 липня 2024 року у справі № 908/3274/23, від 25 червня 2024 року у справі № 908/3274/23, від 29 листопада 2023 року у справі № 227/477/21, від 19 листопада 2024 року у cправі № 759/4401/20.
Таким чином, з урахуванням того, що заява про ухвалення додаткового рішення була сформована в системі “Електронний суд” 06 жовтня 2025 року, слід дійти висновку, що відповідна заява позивача та докази були подані у порядку та у строки, визначені ЦПК України.
Висновок суду першої інстанції про те, що представник позивача не подала до суду у встановлений строк заяви про те, що докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу будуть подані відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, також є помилковим і спростовується змістом позовної заяви, яка містить відповідне застереження (а.с. 10).
До того ж, не заявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, могло б бути підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат, а не для залишення заяви без розгляду, однак судом помилково застосовано такі процесуальні наслідки.
Крім того, у заяві про ухвалення додаткового рішення представник позивача просила, окрім витрат на правничу допомогу, стягнути судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову, докази щодо сплати якого містились у матеріалах справи ще до ухвалення рішення по суті спору (а.с. 22 зворот), проте суд на зазначене вище уваги не звернув і такі судові витрати не розподілив.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи в частині вирішення питання про ухвалення додаткового рішення до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, що може бути оскаржена окремо від рішення суду, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.
Оскільки справа у частині вирішення питання про ухвалення додаткового рішення підлягає направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду, питання щодо розподілу судових витрат позивача на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом апеляційної скарги на ухвалу суду, апеляційним судом не вирішується.
Питання щодо розподілу судових витрат позивача на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом апеляційної скарги на рішення суду, наразі також не вирішується, оскільки доказів таких витрат не надано.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, 376, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2025 року задовольнити.
Рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2025 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець Кудряшов Дмитро Вячеславович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та повернення стягнення за виконавчим написом нотаріуса – задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (код ЄДРПОУ 43577608, адреса: м. Київ, вул. Княжий Затон, буд. 9, прим. 369, оф. 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 12 492 (дванадцять тисяч чотириста дев`яносто дві) грн 90 коп.
У задоволенні позовних вимог про повернення стягнення за виконавчим написом нотаріуса в іншій частині – відмовити.
В частині задоволення позову рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (код ЄДРПОУ 43577608, адреса: м. Київ, вул. Княжий Затон, буд. 9, прим. 369, оф. 1) на користь держави судовий збір за подачу позову у розмірі 1 100,98 грн та апеляційної скарги у розмірі 1 651,47 грн, а загалом у розмірі 2 752 (дві тисячі сімсот п`ятдесят дві) грн 45 коп.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Холодногірського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2025 року задовольнити частково.
Ухвалу Холодногірського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2025 року скасувати, справу в частині вирішення питання про ухвалення додаткового рішення направити до Холодногірського районного суду м. Харкова для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 липня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.В. Маміна 

В.Б. Яцина