КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 липня 2026 року м.Київ № 320/3629/26
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Шевченко А.В., суддів: Дудіна С.О., Кушнової А.О., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту, 
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі позивач та/або ОСОБА_1 ) засобами підсистеми «Електронний суд» звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України (далі відповідач та/або КМУ), в якому позивач просить суд:
1. Визнати протиправним та нечинним Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 (в редакції від 01.07.2025), у частині:
визначення віку 65 років для осіб, які не мають права на пенсію (підпункт 1 пункту 5);
обов`язку подання декларації про доходи та майновий стан осіб (Додаток, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 695 від 11.06.2025).
2. Визнати протиправною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 в редакції від 18.08.2017, якою затверджений протиправний Порядок (далі дії).
3. Визнати форму Декларації у Додатку до Порядку доповнено згідно з Постановою КМУ № 695 від 11.06.2025 протиправною та нечинною (далі дії).
4. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму відшкодування моральної шкоди нанесеної діями відповідача у розмірі 10 000 000 грн 00 коп.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.02.2026 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 10.03.2026.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 30.08.2025 (дати досягнення ним 63-річного віку) він набув би право на отримання державної соціальної допомоги відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» від 18.05.2004 № 1727-IV у редакції чинній до 08.07.2011. Проте, внаслідок внесення змін Верховною Радою України до згаданого закону шляхом збільшення віку, з досягненням якого виникає право на отримання державної соціальної допомоги до 65 років, законодавець фактично звузив обсяг існуючих прав позивача до їх внесення. 
Також позивач наполягає, що Додаток до Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261, яким затверджено форму декларації про доходи осіб, які звернулися за призначенням державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд та обов`язок її подання разом із заявою про призначення державної соціальної допомоги суперечить положенням Конституції України та Закону України «Про захист персональних даних». 
За наведених обставин позивач вважає, що Кабінетом Міністрів України завдано йому моральної шкоди, яку він оцінює в 10 млн грн. 
Крім цього у позовній заяві (т. 1, ас. 1) позивач заявив клопотання про розгляд справи без його участі. 
23.03.2026 судом зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому представник Кабінету Міністрів України заперечує щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що Постанова Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 у редакції, чинній з 15.02.2018 прийнята ним на виконання пункту 2 розділу II Закону № 2148-VIII шляхом прийняття Постанови від 25.01.2018 № 64 «Зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. № 256 і від 2 квітня 2005 р. № 261». 
Водночас представник відповідача стверджує про відсутність порушеного права позивача, адже станом на час внесення змін до відповідних нормативно-правових актів йому не виповнилось 63 роки. Тому ознаки звуження чи зміни обсягу прав відсутні.
Крім цього представник КМУ наголошує про наявність обставин дублювання позивачем позовних вимог (пункт 1 та 2 позовних вимог), стверджує, що Додаток до Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 не створює самостійних юридичних наслідків для позивача, а вимога щодо надання інформації про сукупний дохід членів сім`ї заявника не суперечить ані положенням Конституції України, ані вимогам Закону України «Про захист персональних даних». 
До того ж представник відповідача зазначає, що Постанова Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 передбачає принцип добровільної реалізації права на державну соціальну допомогу. Відповідно особа не зобов`язана звертатися до уповноважених осіб із заявою про призначення державної соціальної допомоги, якщо вона не згодна з умовами її призначення. При цьому наголошено, що Постанова Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 передбачає можливість автоматичної перевірки відомостей про особу та членів її сім`ї шляхом міжвідомчої взаємодії. 
Також висловлено заперечення щодо розміру заявленої позивачем моральної шкоди. 
06.04.2026 судом зареєстровано додаткові пояснення представника Кабінету Міністрів України, в яких наведене обґрунтування дотримання порядку прийняття Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 з долученням додаткових документів на підтвердження означеного (т. 2, ас. 85-226, т. 3, ас. 1-249, т. 4 ас. 1-14). 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 продовжено строк проведення підготовчого засідання та зобов`язано представника відповідача надіслати додатки до відзиву, а також додаткові пояснення із усіма доданими матеріалами засобами поштового зв`язку за адресою позивача, вказаною у позовній заяві, а суду надати докази такого направлення (т. 4, ас. 20-21). 
27.04.2026 представником відповідача виконано вимоги ухвали суду від 07.04.2026 (т. 4, ас. 32-34). 
18.05.2026 судом зареєстровано сформовані та подані позивачем через підсистему «Електронний суд» додаткові пояснення по справі та клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткового документа як доказу (т. 4, ас. 35-40). 
У судовому засіданні 20.05.2026 судом заслухано пояснення представника відповідача. 
Також у судовому засіданні 20.05.2026 відповідно до частини сьомої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судом ухвалено про закінчення підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті колегією у складі трьох суддів на 01.07.2026 о 12 год. 00 хв (т. 4, ас. 43). 
21.05.2026, 26.06.2026 судом зареєстровано сформовані та подані позивачем через підсистему «Електронний суд» додаткові пояснення по справі. 
26.06.2026, 29.06.2026 судом зареєстровано заяви позивача з процесуальних питань (про долучення документів до матеріалів справи), сформовані та подані через підсистему «Електронний суд». 
У судовому засіданні 01.07.2026 судом заслухано пояснення представника КМУ. 
Враховуючи наявне в матеріалах справи клопотання позивача про розгляд справи без його участі, судом у судовому засіданні поставлено на обговорення питання про перехід до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження на стадії ухвалення судового рішення. Вирішення поставленого на обговорення питання представником відповідача залишено на розсуд суду.
Згідно з частиною третьою статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.
Враховуючи викладені обставини, судом ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження. 
Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України. Відомості про дату народження та РНОКПП підтверджуються відомостями, які наведені, зокрема у виконавчому листі, що виданий Київським районним судом м. Полтави та долучений позивачем до позовної заяви (т. 1 ас. 6). 
Позивач звернувся до суду з вимогами про оскарження нормативно-правового акта, оскільки вважає, що окремими його положеннями звужуються його права на отримання державної соціальної допомоги, що не відповідає нормам Конституції України та Закону України «Про захист персональних даних». 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке. 
Правові засади надання державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, а також надання державної соціальної допомоги на догляд визначає Закон України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» від 18.05.2004 № 1727-IV (далі – Закон № 1727-IV). 
Згідно зі статтею 1 Закону № 1727-IV державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю - щомісячна державна допомога, що надається відповідно до норм цього Закону у грошовій формі особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю. 
Положеннями абзацу третього статті 1 Закону № 1727-IV у редакції, чинній станом на 05.03.2017 визначено, що особа, яка не має права на пенсію це дитина померлого годувальника (у тому числі народжена до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника), який на день смерті не мав страхового стажу, необхідного для призначення пенсії для інваліда III групи (далі – дитина померлого годувальника), особа, яка досягла 63 років та не має права на пенсію відповідно до закону.
Відповідно до статей 4 і 7 Закону № 1727-IV, Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 затверджено Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд (далі Порядок № 261). 
Згідно з підпунктом 1 пункту 5 Порядку № 261 у редакції, чинній станом на 31.08.2017, право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю (далі - соціальна допомога) мають особи, що одночасно відповідають таким умовам: особи, які досягли віку 63 років і не мають права на пенсію відповідно до законодавства або яким установлено інвалідність в установленому порядку. 
Надалі Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII (далі Закон № 2148-VIII, набув чинності 11.10.2017) внесено зміни до Закону № 1727-IV.
Так, пунктом 20 Закону № 2148-VIII передбачено внесення змін до Закону № 1727-IV, а саме: 
« 1) у статті 1:
в абзаці третьому цифри та слово « 63 років» замінити цифрами та словом « 65 років», а цифри « 1958» замінити цифрами « 1960»;
…». 
Відповідно до пункту 2 розділу II № 2148-VIII Кабінету Міністрів України у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом:
забезпечити прийняття нормативно-правових актів, передбачених цим Законом;
привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;
забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.
Отже, відповідно до абзацу третього статті 1 Закону № 1727-IV у редакції, чинній з 11.10.2017 особа, яка не має права на пенсію – дитина померлого годувальника (у тому числі народжена до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника), який на день смерті не мав страхового стажу, необхідного для призначення пенсії для особи з інвалідністю III групи (далі - дитина померлого годувальника), особа, яка досягла 65 років та не має права на пенсію відповідно до закону.
Згідно зі статтею 3 Закону № 1727-IV відповідно до цього Закону призначаються такі види державної соціальної допомоги:
державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю;
державна соціальна допомога на догляд.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1727-IV у редакції, чинній станом на 01.07.2025 державна соціальна допомога згідно із цим Законом призначається особі, яка є дитиною померлого годувальника або досягла віку, встановленого статтею 1 цього Закону, та не мають права отримувати у зв`язку з цим пенсію відповідно до закону, або визнана особою з інвалідністю у встановленому порядку. 
Одночасно, на виконання пункту 2 розділу II Закону № 2148-VIII, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 25.01.2018 № 64 «Зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. № 256 і від 2 квітня 2005 р. № 261», яка набула чинності 15.02.2018 (далі – Постанова № 64). 
Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Постанови № 64 до Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2005 року № 261 внесено зміни, зокрема: 
«у пункті 5:
у підпункті 1:
в абзаці першому цифри « 63» і « 1958» замінити відповідно цифрами « 65» і « 1960»;
…».
Згідно з абзацом першим підпункту 1 пункту 5 Порядку № 261 у редакції, чинній з 15.02.2018 та станом на час вирішення спору по суті, право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю (далі - соціальна допомога) мають особи, що одночасно відповідають таким умовам, зокрема, особи, які досягли віку 65 років і не мають права на пенсію відповідно до законодавства або яким установлено інвалідність в установленому порядку. 
Аналіз викладеного дає суду підстави дійти до висновку, що положеннями Закону № 1727-IV у редакції, чинній з 11.10.2017 та станом на час вирішення спору по суті, передбачено призначення державної соціальної допомоги, зокрема, особі, яка досягла віку 65 років, та не має права отримувати у зв`язку з цим пенсію відповідно до закону. 
Водночас до внесення змін до Закону № 1727-IV, Законом № 2148-VIII, віковий ценз для особи, яка не має права на пенсію відповідно до законодавства, проте якій може бути призначена державна соціальна допомога, був встановлений на рівні 63 років. 
При цьому на виконання Закону № 2148-VIII, Кабінетом Міністрів України внесено зміни до Порядку № 261 Постановою № 64 щодо вікового цензу, з досягненням якого в особи, яка не має права на пенсію відповідно до законодавства виникає право на отримання державної соціальної допомоги. 
Відповідні зміни набрали чинності 15.02.2018. Інших змін до підпункту 1 пункту 5 Порядку № 261 в частині встановленого вікового цензу особи, яка не має права на пенсію відповідно до законодавства не вносилося. 
Суд звертає увагу на те, що позивач вважає, що абзац перший підпункту 1 пункту 5 Порядку № 261 у редакції, чинній станом на 01.07.2025 звужує права осіб, які не мають прав на пенсію відповідно до закону на отримання державної соціальної допомоги шляхом збільшення вікового цензу, з досягненням якого така особа мала б право на отримання відповідної допомоги, а саме з 63 років до 65 років. 
Позивач стверджує, що Кабінет Міністрів України не виконав вимоги статті 19 та статті 22 Конституції України й не скористався статтею 60 Конституції України, продублювавши антиконституційні норми та протиправні зміни до Закону № 1727-IV щодо віку отримувачів соціальної допомоги. 
Надаючи оцінку таким твердженням, суд враховує, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до частини першої статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Статтею 117 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем`єр-міністр України.
Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.
Одночасно організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 № 794-VII (далі Закон № 794-VII). 
Згідно з частиною першою та частиною другою статті 49 згаданого закону Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.
Положеннями пункту 2 частини першої статті 20 Закону № 794-VII визначено, що Кабінет Міністрів України у сферах соціальної політики, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій: забезпечує проведення державної соціальної політики, вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення та забезпечує соціальний захист громадян; забезпечує підготовку проектів законів щодо державних соціальних стандартів і соціальних гарантій; забезпечує розроблення та виконання державних програм соціальної допомоги, вживає заходів щодо зміцнення матеріально-технічної бази закладів соціального захисту інвалідів, пенсіонерів та інших непрацездатних і малозабезпечених верств населення. 
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що Кабінет Міністрів України є вищим колегіальним органом у системі органів виконавчої влади, до повноважень якого належить, серед іншого, забезпечення реалізації державної політики у сфері соціального забезпечення.
Суд нагадує, що на виконання пункту 2 розділу II № 2148-VIII Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 25.01.2018 № 64 «Зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. № 256 і від 2 квітня 2005 р. № 261», яка набула чинності 15.02.2018 (далі – Постанова № 64). 
Згаданою постановою внесено Зміни до Порядку № 261, а саме:
«у пункті 5:
у підпункті 1:
в абзаці першому цифри « 63» і « 1958» замінити відповідно цифрами « 65» і « 1960»;
…».
Аналіз викладеного свідчить, що Кабінет Міністрів України, приймаючи Постанову № 64, стосовно внесення змін до Порядку № 261 щодо вікового цензу, з досягненням якого в особи, яка не має права на пенсію відповідно до законодавства виникає право на отримання державної соціальної допомоги, діяв на виконання вимог Закону № 2148-VIII, а саме привів свої нормативно-правові акти у відповідність з Законом № 2148-VIII, яким своєю чергою внесено зміни до Закону № 1727-IV. 
Суд наголошує, що підпункт 1 пункту 5 Порядку № 261 у редакції, чинній з 15.02.2018 та станом на час вирішення спору по суті, не суперечить положенням абзацу третього статті 1 Закону № 1727-IV. 
Відтак, суд висновує, що Кабінет Міністрів України, приймаючи Постанову № 64, якою внесено зміни до Порядку № 261, діяв на виконання актів вищої юридичної сили – законів України, в межах наданих йому повноважень, встановлених чинним законодавством. 
Також при вирішенні спору по суті суд враховує, що згідно з абзацами другим і третім пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду від 18.12.2018 № 12-р/2018 у разі зміни правового регулювання набуті вказаними особами пільги чи інші гарантії соціального захисту повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації. Обмеження або скасування таких пільг, інших гарантій соціального захисту можливе лише у разі запровадження рівноцінних або більш сприятливих умов соціального захисту. 
Аналіз викладеного дає суду підстави сформувати висновки про те, що звуження права особи на отримання пільг чи інших гарантій соціального захисту може мати місце коли особа станом на час зміни правового регулювання набула право на отримання таких пільг чи інших гарантій соціального захисту. 
На переконання суду, у разі якщо станом на час внесення змін до нормативно-правового регулювання суспільних відносин, особа не набула права на отримання пільг чи інших гарантій соціального захисту, подальшу зміну законодавства неможливо розцінювати як звуження чи обмеження прав особи на їх отримання, оскільки до моменту внесення змін особа не набула права на їх отримання. 
Суд нагадує, що відповідно до підпункту 1 пункту 5 Порядку № 261, у редакції чинній станом на 01.07.2025 право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю (далі - соціальна допомога) мають особи, що одночасно відповідають таким умовам, зокрема, особи, які досягли віку 65 років і не мають права на пенсію відповідно до законодавства або яким установлено інвалідність в установленому порядку. 
Встановлення вікового цензу права на отримання державної соціальної допомоги на рівні 65 років встановлено Порядком № 261 - 15.02.2018, а Законом № 1727-IV – 11.10.2017. 
Отже, зміна правового регулювання у наведеній частині відбулась 11.10.2017, шляхом внесення змін до Закону № 1727-IV та 15.02.2018 шляхом приведення у відповідність Кабінетом Міністрів України Порядку № 261 до вимог Закону № 1727-IV. 
Суд наголошує, що правова визначеність, як елемент верховенства права, не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. Як стверджує єдиний орган конституційної юрисдикції, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 № 5-р/2018)».
При цьому суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Valverde Digon v. Spain від 26.01.2023 (заява № 22386/19) визнав можливість внесення змін до законодавства з питань соціального забезпечення, зумовлених суспільними трансформаціями та зміною підходів до визначення категорій осіб, які потребують соціальної допомоги, а також зміною особистих життєвих обставин (§ 52) та зазначив, що Суд вважає справедливим, що законодавчий орган має широкий простір обдумування під час реалізації соціальної та економічної політики, і поважатиме судження законодавчого органу щодо того, що є «в інтересах суспільства», якщо тільки таке судження не є явно необґрунтованим (§ 54).
Також відповідно до позиції Європейського комітету із соціальних прав (European Committee of Social Rights) (далі - Комітет), який послідовно обстоює думку про те, що скорочення виплат, доступних у національній системі соціального забезпечення, не завжди становитиме порушення пункту 3 статті 12 частини II Хартії [див., зокрема, § 68 рішення у справі Federation of employed pensioners of Greece (ІКА-ЕТАМ) v. Greece від 7 грудня 2012 року (заява № 76/2012)]. 
Комітет у рішенні у справі Sindicato dos Magistrados do Ministerio Publico (SММР) v. Portugal від 3 грудня 2008 року (заява № 43/2007) зазначив: «Держави мають широку свободу дій щодо організації своїх систем соціального забезпечення, включно з визначенням персональної сфери застосування схем» (§ 43); створення будь-яких спеціальних схем [пенсійного забезпечення] для окремих професійних груп задля забезпечення додаткового покриття та пільг, окрім тих, що встановлені загальними схемами, залишається на розсуд держав; обґрунтування таких схем залежить від низки факторів та критеріїв на національному рівні, які не належать до компетенції Комітету, якщо вони не є явно необґрунтованими (§ 45).
Як вже було зазначено судом вище, позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Отже, станом на час зміни правового регулювання щодо вікового цензу, з досягненням якого, в особи виникає право на отримання державної соціальної допомоги, ОСОБА_1 не виповнилось 63 роки. 
Беручи до уваги викладене, суд констатує, що позивач не набув право на отримання державної соціальної допомоги станом на час зміни правового регулювання відповідних правовідносин. Тому, стверджувати про наявність ознак звуження чи обмеження прав ОСОБА_1 у цій частині не вбачається за можливе. 
Як наслідок відсутні правові підстави для висновку про наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача у цій частині. 
Що ж стосується посилання позивача на рішення Конституційного Суду від 24.06.2026 № 5р(ІІ)/2026, суд зазначає таке.
Так, у пункті 2.2 рішення Конституційного Суду від 24.06.2026 № 5р(ІІ)/2026 викладено наступне: 
« 2.2. Конституційний Суд України в Рішенні від 13 вересня 2023 року № 7-р(І)/2023 виснував, що «громадяни мають право на соціальний захист у випадках, установлених як Конституцією України, так і законами. Верховна Рада У країни повинна здійснювати законодавче регулювання у сфері соціальної політики держави, дотримуючись конституційних норм 1 принципів» (абзац четвертий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини). Згідно з юридичними позиціями Конституційного Суду України «зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист» (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012); «позитивний обов`язок держави полягає, зокрема, в забезпеченні належної системи національного захисту конституційних прав людини шляхом розроблення відповідного нормативно-правового регулювання; впровадженні ефективної системи захисту життя, здоров`я та гідності людини; створенні умов для реалізації людиною її фундаментальних прав і свобод» (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 квітня 2018 року № 3-р/2018).». 
Суд звертає увагу, що за загальним правилом сутність права — це його головна ідея та внутрішній зміст, що полягає у встановленні загальної міри свободи, рівності та справедливості. Воно слугує інструментом узгодження інтересів людей у суспільстві, врегулювання конфліктів та забезпечення порядку за допомогою загальнообов`язкових правил, що захищаються державою. 
У цьому випадку Законом № 1727-IV та Порядком № 261 закріплено право особи, яка не набула права на пенсію відповідно до закону на отримання державної соціальної допомоги. Разом з цим віковий ценз, з досягнення якого особа набуває таке право жодним чином не випливає на сутність змісту права одержання державної соціальної допомоги, а лише встановлює вік з досягненням якого, таке право може бути реалізовано особою.
Відтак, посилання позивача в цій частині, у тому числі його твердження, що встановлення віку на рівні 65 років, замість 63 років для отримання державної соціальної допомоги повністю ліквідує державну гарантію для цілої вікової категорії громадян, на переконання суду, є помилковими.
Резюмуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним та нечинним Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 (в редакції від 01.07.2025), у частині визначення віку 65 років для осіб, які не мають права на пенсію (підпункт 1 пункту 5). 
Також суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 в редакції від 18.08.2017, якою затверджений протиправний Порядок (далі дії), з огляду на таке.
Перш за все, позовні вимоги у наведеній частині фактично дублюють вимоги, викладені позивачем у пункті 1 прохальної частини позовної заяви. 
Одночасно, суд наголошує, що до Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 жодним іншим підзаконним нормативно-правовим актом датованим 18.08.2017, зміни не вносилися. Тобто серед редакцій Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261, відсутня її редакція станом на 18.08.2017. 
Відтак, беручи до уваги викладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення адміністративного позову в наведених частинах позовних вимог. 
Переходячи до подальшої оцінки правових підстав, заявлених позивачем позовних вимог, суд враховує таке. 
Згідно зі статтею 14 Закону № 1727-IV одержувачі державної соціальної допомоги зобов`язані повідомляти органи, що призначають державну соціальну допомогу, про обставини, що можуть вплинути на умови призначення державної соціальної допомоги та її виплату.
У разі невиконання цього обов`язку та одержання у зв`язку з цим зайвих сум державної соціальної допомоги одержувачі повинні відшкодувати органам, що призначають державну соціальну допомогу, надміру виплачені суми.
Відповідно до абзаців першого – п`ятого пункту 26 Порядку № 261 середньомісячний сукупний дохід особи для визначення права на призначення соціальної допомоги та допомоги на догляд обчислюється шляхом ділення середньомісячного сукупного доходу сім`ї на кількість членів сім`ї, які включаються до її складу.
До складу сім`ї включаються: чоловік, дружина; малолітні діти віком до 14 років та неповнолітні діти віком до 18 років, у тому числі тимчасово влаштовані в сім`ю діти, які залишилися без батьківського піклування, а також повнолітні діти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти в закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти (зокрема, в період між завершенням здобуття певного рівня освіти та зарахуванням для здобуття іншого рівня освіти за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців, або до визначеного законодавством строку зарахування на навчання для здобуття фахової передвищої, вищої освіти в межах календарного року) і не мають власних сімей, - до закінчення навчання у закладах освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23-річного віку (незалежно від їх фактичного та/або зареєстрованого/задекларованого місця проживання (перебування); жінка та чоловік, які проживають однією сім`єю, ведуть спільне господарство та не перебувають у шлюбі.
Пунктом 10 Порядку № 261 встановлено, що для призначення соціальної допомоги подаються такі документи, зокрема, заяву за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2025 р. № 695 «Деякі питання надання окремих видів державної соціальної допомоги Пенсійним фондом України», декларацію про доходи осіб, які звернулися за призначенням державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, згідно з додатком (у разі потреби). 
Інформація про склад сім`ї зазначається в декларації про доходи осіб, які звернулися за призначенням державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, згідно з додатком (у разі потреби).
Згідно з абзацами двадцять четвертим та двадцять п`ятим пункту 10 Порядку № 261 орган Пенсійного фонду України має право робити запити і безоплатно отримувати у строк до 10 календарних днів від підприємств, установ, організацій інформацію, необхідну для призначення державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, та проведення перевірок достовірності даних, отриманих від осіб, які звертаються за призначенням відповідної державної допомоги.
Перевірка достовірності відомостей, що надійшли від осіб, які звертаються за призначенням державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд проводиться на підставі даних, отриманих шляхом автоматизованого доступу/електронної інформаційної взаємодії, зокрема з державних реєстрів. 
Державна соціальна допомога на догляд, призначена особам, зазначеним у статті 7 цього Закону, виплачується незалежно від одержуваних ними інших видів допомоги, стипендій, аліментів або інших доходів (частина друга статті 10 Закону № 1727-IV). 
Додатком до Порядку № 261 затверджено форму декларації про доходи осіб, які звернулися за призначенням державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд. 
Аналізуючи викладене, суд доходить до висновку, що обов`язок подання декларації про доходи виникає лише в разі потреби для тих категорій осіб, право на державну соціальну допомогу яких прямо залежить від отримання/неотримання інших виплат, у випадку неможливості органами ПФУ отримати необхідні дані в автоматичному режимі, зокрема у разі ведення спільного побуту з особою, з якою заявником не перебуває у шлюбі.
Наведений висновок також прямо випливає з норми пункту 10 Порядку № 261, відповідно до якого декларація про доходи осіб, які звернулися за призначенням державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, згідно з додатком для призначення соціальної допомоги подається у разі потреби. 
Разом з цим суд наголошує, що затверджена форма декларації про доходи осіб, які звернулися за призначенням державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд Додатком до Порядку № 261 сама по собі не може порушувати права та охоронювані законом інтереси позивача, адже не регулює матеріальні правовідносини, а спрямована виключно на реалізацію положень Порядку № 261. 
Отже, Додаток до Порядку № 261 має інформаційно-документальний характер та не встановлює самостійних правових норм, а лише визначає форму подання відомостей, необхідних для призначення державної соціальної допомоги, у разі потреби її надання. 
Що ж стосується тверджень позивача про встановлення незаконного обов`язку Порядком № 261 надавати персональні дані про третіх осіб, надання яких без їх згоди порушує Конституцію України та вимоги Закону України «Про захист персональних даних», суд звертає увагу на таке. 
Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних регулює Закон України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 № 2297-VI (далі Закон № 2297-VI). 
Відповідно до статті 2 Закону № 2297-VI база персональних даних - іменована сукупність упорядкованих персональних даних в електронній формі та/або у формі картотек персональних даних; володілець персональних даних - фізична або юридична особа, яка визначає мету обробки персональних даних, встановлює склад цих даних та процедури їх обробки, якщо інше не визначено законом; згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки; обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем; персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються. 
Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 2297-VI мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.
Обробка персональних даних здійснюється відкрито і прозоро із застосуванням засобів та у спосіб, що відповідають визначеним цілям такої обробки.
У разі зміни визначеної мети обробки персональних даних на нову мету, яка є несумісною з попередньою, для подальшої обробки даних володілець персональних даних повинен отримати згоду суб`єкта персональних даних на обробку його даних відповідно до зміненої мети, якщо інше не передбачено законом.
Згідно з частиною другою статті 6 Закону № 2297-VI персональні дані мають бути точними, достовірними та оновлюватися в міру потреби, визначеної метою їх обробки.
Положеннями частини шостої, сьомої та восьмої статті 6 Закону № 2297-VI регламентовано, що не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Якщо обробка персональних даних є необхідною для захисту життєво важливих інтересів суб`єкта персональних даних, обробляти персональні дані без його згоди можна до часу, коли отримання згоди стане можливим.
Персональні дані обробляються у формі, що допускає ідентифікацію фізичної особи, якої вони стосуються, не довше, ніж це необхідно для законних цілей, у яких вони збиралися або надалі оброблялися.
Подальша обробка персональних даних в історичних, статистичних чи наукових цілях може здійснюватися за умови забезпечення їх належного захисту.
Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 2297-VI підставами для обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних. 
Системний аналіз викладеного у взаємозв`язку з положеннями Порядку № 261 дає суду підстави дійти висновку, що обробка та збирання персональних даних про особу допускається за умови надання згоди на це особою, якої воно стосується, під час виконання володільцем персональних даних (державним органом) покладених на нього повноважень. 
Отже, особа звертаючись із заявою та пакетом документів до пенсійних органів, на переконання суду, фактично добровільно надає згоду на обробку її персональних даних та осіб, сукупний дохід яких може враховуватися для оформлення допомоги. 
Суд наголошує, що мета обробки персональних даних третіх осіб, а саме членів сім`ї заявника на отримання державної соціальної допомоги сформульована в Законі № 1727-IV та фактично спрямована на забезпечення адресності соціальної допомоги, перевірку майнового стану заявника та запобігання неправомірному отриманню бюджетних коштів. 
Відтак, зважаючи на викладене, суд доходить до висновку про безпідставність доводів позивача в цій частині й, як наслідок, відсутність підстав для задоволення позовних вимог у наведеній частині. 
Одночасно, суд відхиляє посилання позивача на рішення у справі № 440/11760/24, оскільки у цій справі виникли спірні правовідносини щодо реалізації особою права на призначення і виплати малозабезпеченим сім`ям державної соціальної допомоги, передбаченої Законом України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям». 
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням системного аналізу правових норм, наведених вище, досліджених судом доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. 
При цьому суд наголошує, що під час вирішення спору по суті не перевіряє та не надає оцінку обставинам дотримання/не дотримання КМУ порядку прийняття Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261, зі змінами, оскільки ОСОБА_1 не визначив порушення порядку прийняття означеної постанови підставами цього адміністративного позову. 
Також суд зазначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують вище викладеного судом та не мають визначального значення для вирішення спору по суті. 
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана у дводенний строк з дня його проголошення або складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя Шевченко А.В.

Судді Дудін С.О.
Кушнова А.О.