ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2026  м. Дніпро Справа № 904/1985/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Стефанів Т. В., 
суддів: Демчини Т. Ю., Кошлі А. О.,
секретар судового засідання Кишкань М. А.,
за участю:
позивача - Маніна М. А.,
відповідача (апелянта) Бондаренко В. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представництва "ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" (LIMAK INSAAT SANAYI VE TICARET ANONIM SIRKETI), м. Анкара, Турецька Республіка на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2026, суддя Ніколенко М. О. м. Дніпро, у справі № 904/1985/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ГМТ-Дніпро", м. Дніпро
до Акціонерного товариства "ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" (LIMAK INSAAT SANAYI VE TICARET ANONIM SIRKETI), м. Анкара, Турецька Республіка
про стягнення неустойки у розмірі 32 515 555 грн 95 коп.,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ГМТ-Дніпро" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства "ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" (LIMAK INSAAT SANAYI VE TICARET ANONIM SIRKETI) в особі представництва "ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" про стягнення неустойки у розмірі 32 515 555,95 грн за несвоєчасне повернення орендованого майна.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено договори суборенди техніки та обладнання від 03.01.2020 та від 01.02.2021, за якими позивач (орендодавець) передав відповідачу (орендарю) у платне тимчасове користування будівельну техніку, зокрема самохідну пальову бурову установку BAUER BG28 в комплекті з навісним обладнанням та екскаватор гусеничний JCB, 2013 року випуску, модель 8055 ZTS, для використання при будівництві метрополітену у м. Дніпро. Договори суборенди припинили свою дію у зв`язку із закінченням строку: договір від 03.01.2020 - 31.12.2021, договір від 01.02.2021 - 31.05.2022. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2024 у справі № 904/397/24, яке набрало законної сили 10.07.2024, відповідача зобов`язано повернути позивачу зазначене орендоване майно. Однак рішення суду відповідачем виконано не було. На підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України позивач нарахував неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення за період з 10.07.2024 по 10.04.2025 (9 місяців), при цьому заявив до стягнення суму 32 515 555,95 грн, що становить 1,5 розміру плати за користування об`єктом оренди за час прострочення його повернення.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2026 позов задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства "ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" (LIMAK INSAAT SANAYI VE TICARET ANONIM SIRKETI) в особі "Представництва "ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ"" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГМТ-Дніпро" неустойку у розмірі 32 515 555,95 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 390 186,67 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами було укладено договори суборенди техніки та обладнання від 03.01.2020 та від 01.02.2021, які припинили свою дію у зв`язку із закінченням строку. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2024 у справі № 904/397/24, яке набрало законної сили 10.07.2024, відповідача зобов`язано повернути позивачу орендоване майно - самохідну пальову бурову установку BAUER BG28 в комплекті з навісним обладнанням та екскаватор гусеничний JCB. Суд першої інстанції встановив, що зазначене рішення відповідачем виконано не було, що підтверджується листом приватного виконавця Селезньова М. О. № 01-29/7757 від 18.04.2025, згідно з яким у рамках виконавчого провадження № 76227562 у боржника не було виявлено належного позивачу майна. Суд кваліфікував відносини сторін як господарські зобов`язання, до яких застосовуються положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. На підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення неустойки у розмірі 32 515 555,95 грн, зазначивши, що стягнення неустойки у меншому розмірі, аніж передбачений ст. 785 ЦК України, є беззаперечним правом орендодавця. Відповідач відзиву на позов не надав.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.
Представництво "ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2026 у справі № 904/1985/25, у якій просить дане рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимогах Товариству з обмеженою відповідальністю "ГМТ-Дніпро" щодо стягнення неустойки у розмірі 32 515 555,95 грн - відмовити.
Апелянт зазначає, що рішення прийнято з суттєвими порушеннями процесуального права, що призвело до неможливості належного захисту відповідача в суді першої інстанції, неможливості надання пояснень та доказів у справі та, як наслідок, прийняття рішення без з`ясування усіх обставин справи та з неправильним застосуванням матеріального права. Відповідач дізнався про існування судової справи № 904/1985/25 лише 22 січня 2026 року за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень, після чого звернувся до суду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи та виявив, що справа вже розглянута по суті без участі відповідача та без належного його повідомлення про час і місце розгляду.
Апелянт стверджує, що провадження у справі було відкрито 15.05.2025, проте доказів направлення відповідачу відповідної ухвали в строки, передбачені ст. 242 ГПК України, в матеріалах справи не виявлено. Ухвалою від 23.05.2025 суд зупинив провадження у справі до отримання доказів виконання компетентним органом Турецької Республіки судового доручення про вручення документів відповідачу та зобов`язав позивача забезпечити переклад ухвал. Разом з тим, 07.10.2025 суд поновив провадження у справі за відсутності в матеріалах справи доказів виконання позивачем вимог суду щодо перекладу ухвал та доказів вручення процесуальних документів відповідачу, чим, на думку апелянта, порушив вимоги п. 8 ч. 1 ст. 229 ГПК України.
За весь час розгляду справи відповідач не отримав від суду жодного процесуального документу. Процесуальні документи були направлені в адресу представництва відповідача в Україні лише 12.11.2025 та повернуті з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою", хоча представництво фактично отримує кореспонденцію на поштовому відділенні через представника за довіреністю. Ухвала суду від 12.01.2026 про відкладення розгляду справи на 19.01.2026 була направлена сторонам лише 17.01.2026, а доступ до неї в ЄДРСР відкрито 19.01.2026 - у день розгляду справи по суті, що фізично унеможливило участь відповідача у засіданні. Апелянт посилається на порушення ч. 2-4 ст. 120 ГПК України та п. 3 ч. 3 ст. 277 ГПК України як обов`язкову підставу для скасування рішення, а також на постанову Верховного Суду від 22.02.2022 у справі № 908/889/21 та рішення ЄСПЛ у справах "Надточій проти України" та "Гурепка проти України № 2" щодо принципу рівності сторін та права на справедливий судовий розгляд.
Щодо суті рішення апелянт зазначає, що судом не враховано всіх обставин справи. Зокрема, на час подання апеляційної скарги рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2024 у справі № 904/397/24 в частині повернення орендованого майна повністю виконано - виконавче провадження № 76227562 закінчено 25.10.2025 у зв`язку з фактичним виконанням. Відповідач ніколи не чинив перепон позивачу та не перешкоджав поверненню орендованого майна, а навпаки, пропонував позивачу забрати майно починаючи з вересня 2021 року, що підтверджується листами від 17.08.2021 (вих. LET-LIM-GEN-002003 та LET-LIM-GEN-002004), на які позивач відповів відмовою (листи від 21.09.2021 вих. № 210921/1 та № 210921/2).
Апелянт стверджує, що несвоєчасне повернення орендованого майна відбулося з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача. У зв`язку з повномасштабним нападом Російської Федерації на Україну відповідач був вимушений припинити роботи та розірвати контракт щодо будівництва метрополітену у м. Дніпро з КП "Дніпровський метрополітен". При спробі вивезти майно з будівельних майданчиків виїзд було заблоковано КП "Муніципальна варта" за вимогою КП "Дніпровський метрополітен" та керівництва м. Дніпра. КП "Дніпровський метрополітен" листом № 39/40-2 від 31.01.2023 офіційно повідомив відповідача про притримання майна, надіслав акти про притримання та заблокував доступ до всіх будівельних майданчиків. На момент блокування на будівельних майданчиках перебувало все обладнання відповідача, в тому числі орендоване майно. Відповідач звертався до правоохоронних органів; на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2023 відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, триває досудове розслідування за ч. 4 ст. 191 КК України за фактом привласнення майна. Про факт притримання майна було повідомлено представника позивача листами від 16.05.2025 та 13.06.2025. Відповідач також звертався до КП "Дніпровський метрополітен" та до приватного виконавця з повідомленнями про фактичне місцезнаходження орендованого майна.
На підставі викладеного апелянт посилається на ч. 3 ст. 550 та ст. 617 ЦК України, зазначаючи, що кредитор не має права на неустойку, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання, зокрема якщо порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, та вважає висновок суду про обґрунтованість нарахування неустойки таким, що не відповідає нормам матеріального права.
Окремо апелянт зазначає, що розмір неустойки 32 515 555,95 грн є надмірно великим та необґрунтованим з огляду на відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів понесення позивачем збитків. Посилаючись на постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати КГС від 16.08.2024 у справі № 910/14706/22, апелянт зазначає, що санкція, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), розмір якої може бути зменшений судом на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України та ч. 1 ст. 233 ГК України. Апелянт наводить численну практику Верховного Суду щодо зменшення неустойки (постанови від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 та інші), а також постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, згідно з якою господарські санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, а обсяг відповідальності має бути пропорційним наслідкам правопорушення. З урахуванням відсутності збитків позивача, вжиття відповідачем усіх можливих заходів для повернення майна та загальних засад цивільного законодавства (справедливість, добросовісність, розумність) апелянт вважає, що розмір неустойки підлягає зменшенню на 97 %.
Оскільки у відповідача була відсутня можливість надати докази в суд першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, апелянт на підставі ч. 1-3 ст. 269 ГПК України подає клопотання про долучення до матеріалів справи 24 додаткових доказів, зокрема: постанови про закінчення виконавчого провадження, листування між сторонами, ухвали Бабушкінського районного суду, заяв до правоохоронних органів, витягу з ЄРДР, листів КП "Дніпровський метрополітен", актів огляду та утримання обладнання, листування з приватним виконавцем.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ГМТ-Дніпро" подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги представництва "ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" та вважає її необґрунтованою, просить залишити рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2026 у справі № 904/1985/25 без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Щодо доводів апелянта про неналежне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, позивач зазначає, що відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Позивач посилається на Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, та зазначає, що у разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою" та повертає лист до суду. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Позивач посилається на постанови Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17, від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, постанову Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17(П/9901/87/18) та інші. Позивач також звертає увагу, що апелянт стверджує про виявлення рішення в ЄДРСР 22.01.2026, однак для отримання такої інформації необхідно ввести відповідний пошуковий запит, і набагато більш ймовірною є ситуація, за якої апелянт знав про судову справу та спостерігав за її рухом, відмовляючись від отримання поштової кореспонденції, намагаючись затягнути розгляд справи.
Щодо доводів апелянта про вжиття усіх можливих дій для повернення майна, позивач зазначає, що ч. 1 ст. 785 ЦК України передбачає безумовне зобов`язання наймача повернути майно, яке не залежить від дій чи бездіяльності третіх осіб. Апелянт жодних практичних дій для виконання рішення суду та повернення орендованого майна не вчинив, обмежившись надсиланням листів. Навіть якщо у апелянта дійсно виникли труднощі з доступом до орендованого майна, це не звільняє його від обов`язку вчасно повернути майно, і будь-які негативні наслідки затримки повернення несе саме апелянт. Позивач зауважує, що апелянт сам визнає обов`язок сплати неустойки, заперечуючи лише щодо її розміру.
Щодо доводів апелянта про надмірність неустойки, позивач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. Сукупний розмір щомісячної орендної плати за BAUER BG28 та екскаватор JCB складає 2 408 559,70 грн, одиничний розмір орендної плати за 9 місяців - 21 677 037,30 грн, а подвійний - 43 354 074,60 грн. Позивач наголошує, що неустойка виконує компенсаційну функцію (відновлення майнової сфери потерпілого) та стимулюючу функцію (стимулювання боржника виконувати зобов`язання), посилаючись на постанову ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та рішення КСУ від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Компенсаційна складова неустойки має становити щонайменше розмір одиничної орендної плати - 21 677 037,30 грн, оскільки стягнення меншого розміру призводило б до неправильних стимулів, за яких порушення ставало б економічно вигіднішим для орендаря. Стимулююча складова має становити 50 % від одиничного розміру орендної плати - 10 838 518,65 грн. Загальний розмір неустойки (21 677 037,30 + 10 838 518,65) становить 32 515 555,95 грн, що і було заявлено позивачем та задоволено судом. Тому доводи апелянта щодо завищеного розміру неустойки є необґрунтованими.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Стефанів Т. В. (доповідач), судді - Кошля А. О., Демчина Т. Ю.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.02.2026 апеляційну скаргу залишено без руху. Скаржнику наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання суду доказів оплати судового збору у розмірі 117 056 грн.
На виконання вказаної ухвали від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги та долучення до матеріалів апеляційної скарги витребуваних судом доказів. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представництва "ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" (LIMAK INSAAT SANAYI VE TICARET ANONIM SIRKETI), м. Анкара, Турецька Республіка на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2026 у справі № 904/1985/25.
Витребувано матеріали справи № 904/1985/25 у Господарського суду Дніпропетровської області.
09.03.2026 справа № 904/1985/25 надійшла на адресу Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.03.2026 призначено справу № 904/1985/25 до розгляду в судовому засіданні на 25.03.2026 о 12 год. 00 хв.
Колегією суддів в судовому засіданні 25.03.2026 розглянуто клопотання апелянта про  долучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме копії: постанови про закінчення виконавчого провадження від 17.10.2025 р., листа вих. LET-LIM-GEN-002003 від 17.08.2021 року, листа №LET-LIM-GEN-002004 від 17.08.2021 року, листа №210921/1 від 21.09.2021 р., листа №210921/2 від 21.09.2021 р., ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2023, заяви від 19.04.2023 р. вх. № 6000, заяви від 19.04.2023 р. вх. № 5999, заяви від 19.04.2023 р. вх. № 5998, заяви від 19.04.2023 р. вх. № 5996, заяви від 19.04.2023 р. вх. № 5995, відповіди ГУНП в Дніпропетровській області від 10.05.2023 вих. №2-Б-109гп, повідомлення ГУНП в Дніпропетровській області від 27.04.2023 вих. 43-г-8197, витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, листа КП Дніпровський метрополітен 39-40-2 від 31.01.2023, акту візуального огляду обладнання, машин та механізмів від 26.12.2022, акту утримання обладнання, машин та механізмів на об`єктах Дніпровського метрополітену від 26.12.2022, листа відповідь Поповському LET-LIM-GEN-003291, листа Відповідь Поповському LET-LIM-GEN-003294, лист до КП Дніпровський метрополітен LET-LIM-DMC-001061, відповідь КП Дніпровський метрополітен 39-40-2 від 04.06.2025, листа Відповідь на вимогу виконавця LET-LIM-GEN-003265 від 04.11.2024 р., листа Виконавцю LET-LIM-GEN-003292 від 16.05.2025, листа Виконавцю LET-LIM-GEN-003293 від 12.06.2025. За результатами розгляду зазначене клопотання було задоволено, додаткові докази долучено до матеріалів справи, а представнику позивача надано час для ознайомлення з ними та формування процесуальної позиції щодо поданих документів.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026 відкладено розгляд справи на 29.04.2026 о 10 год. 00 хв.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.04.2026 відкладено розгляд справи на 14.05.2026 о 12 год. 00 хв.
В судовому засіданні 14.05.2026 оголошено перерву у судовому засіданні до 24.06.2026 о 10:30.

14.05.2026 від представника Представництва «ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» (LIMAK INSAAT SANAYI VE TICARET ANONIM SIRKETI), м. Анкара, Турецька Республіка, адвоката Бондаренка В. Ю. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії акта приватного виконавця Селезньова М. О. від 30.09.2025.
Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів дійшла висновку про можливість його задоволення, оскільки поданий документ стосується предмета доказування у справі, є належним та допустимим доказом у розумінні статей 76, 77 ГПК України, а його дослідження сприятиме повному, всебічному й об`єктивному з`ясуванню всіх обставин справи.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 80, 86, 269 ГПК України, колегія суддів прийняла зазначений доказ до матеріалів справи та надала йому оцінку в сукупності з іншими доказами під час вирішення спору.

24.06.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ГМТ-Дніпро" через систему "Електронний суд" надійшло клопотання про долучення доказів.
Клопотання позивача мотивоване тим, що під час судового засідання 14.05.2026 представник апелянта адвокат Бондаренко В. Ю. повідомив про обставини, які, на думку позивача, не відповідають фактичним даним справи та потребують спростування належними доказами.
Зокрема, представник апелянта зазначив, що про існування справи № 904/1985/25 він дізнався лише після ухвалення рішення суду першої інстанції. На спростування цих доводів позивач посилається на інформацію з офіційного вебпорталу «Судова влада України», відповідно до якої у період розгляду цієї справи адвокат Бондаренко В. Ю. представляв інтереси відповідача у низці інших судових справ, що, на думку заявника, свідчить про його обізнаність із функціонуванням електронних сервісів судової влади та не узгоджується з твердженнями про необізнаність щодо розгляду цієї справи. Також заявник посилається на правову позицію Верховного Суду щодо презумпції обізнаності учасника судового процесу.
Крім того, представник апелянта посилався на неможливість виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2024 у справі № 904/397/24 у зв`язку з триваючим досудовим розслідуванням щодо вилучення спірного майна. Водночас заявником подано постанову слідчого від 26.07.2024 про закриття відповідного кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, що, на його думку, спростовує наведені представником апелянта пояснення.
Колегія суддів виходить із того, що подані позивачем додаткові докази безпосередньо стосуються доводів, наведених представником апелянта під час апеляційного розгляду, та спрямовані на їх перевірку і спростування. Необхідність їх подання виникла лише після надання відповідних пояснень у судовому засіданні 14.05.2026, а окремі документи були отримані позивачем вже після розгляду справи судом першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів вважає причини неподання зазначених доказів до суду першої інстанції поважними, у зв`язку з чим відповідно до статей 80, 86 та 269 ГПК України приймає їх до матеріалів справи та оцінює у сукупності з іншими доказами.
При цьому дослідження зазначених доказів не змінює предмета та підстав позову, не виходить за межі доводів апеляційної скарги, а спрямоване виключно на перевірку обставин, на які послався апелянт під час апеляційного розгляду. Долучення таких доказів забезпечує повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, дотримання принципів змагальності сторін та ухвалення законного й обґрунтованого судового рішення.
З урахуванням прийнятих додаткових доказів, їх дослідження у судовому засіданні та надання учасникам справи можливості висловити свої пояснення і заперечення щодо них, колегія суддів констатує, що апеляційний розгляд проведено з дотриманням принципів змагальності, рівності сторін та безпосередності дослідження доказів. Прийняття зазначених доказів було обумовлено виключно необхідністю перевірки нових доводів, наведених представником апелянта під час апеляційного розгляду, та забезпечення повного, всебічного й об`єктивного з`ясування всіх обставин справи.
Отже, продовження розгляду справи після спливу строку, визначеного статтею 273 ГПК України, було об`єктивно зумовлене процесуальною необхідністю дослідження додаткових доказів та забезпечення реалізації сторонами їхніх процесуальних прав, а не безпідставним затягуванням судового розгляду. За таких обставин підстав вважати, що перевищення зазначеного процесуального строку призвело до порушення прав учасників справи чи вплинуло на законність і обґрунтованість постанови суду, колегія суддів не вбачає.
24.06.2026 в судове засідання з`явилися представники позивач та відповідача.
У судовому засіданні 24.06.2026 колегією суддів оголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) у справі.

Встановлені судом обставини справи.
Між ТОВ "ГМТ-Дніпро" (орендодавець) та АТ "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" в особі представництва в Україні (орендар) були укладені договори суборенди техніки та обладнання від 03.01.2020 та від 01.02.2021, за умовами яких орендодавець передав орендарю у строкове платне користування будівельну техніку та обладнання для використання під час будівництва метрополітену у м. Дніпро.
На виконання умов договорів сторони підписали акти приймання-передачі техніки та обладнання, відповідно до яких орендар прийняв майно у користування.
У подальшому сторонами укладалися додаткові угоди до договору від 03.01.2020, якими змінювався склад орендованого майна, розмір орендної плати та продовжувався строк дії договору. Остаточно строк дії договору від 03.01.2020 було визначено до 31.12.2021. Строк дії договору від 01.02.2021 було визначено до 31.05.2022.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2024 у справі № 904/397/24, яке набрало законної сили 10.07.2024, встановлено факт припинення дії договору суборенди техніки та обладнання від 03.01.2020 у зв`язку із закінченням строку його дії 31.12.2021, а договору суборенди техніки та обладнання від 01.02.2021 - 31.05.2022.
У зазначеній справі суд також зобов`язав відповідача повернути позивачу орендоване майно, а саме самохідну пальову бурову установку BAUER BG28 в комплекті з навісним обладнанням та екскаватор гусеничний JCB, 2013 року випуску, модель 8055 ZTS, серійний номер шасі НОМЕР_1 .
Матеріалами справи підтверджується, що після набрання рішенням у справі № 904/397/24 законної сили відповідач обов`язок щодо повернення спірного майна не виконав.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2024 у справі № 904/397/24 у частині повернення майна було пред`явлено до примусового виконання. Водночас, згідно з листом приватного виконавця від 18.04.2025 № 01-29/7757, у межах виконавчого провадження № 76227562 спірне майно у боржника не виявлено, а рішення суду у відповідній частині не виконано.
За розрахунком позивача, за період з 10.07.2024 по 10.04.2025 розмір плати за користування спірним майном становив би 21 677 037,30 грн, а розмір неустойки, визначеної частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, - 43 354 074,60 грн.
Разом з тим позивач просить стягнути з відповідача неустойку у меншому розмірі - 32 515 555,95 грн, що не перевищує розмір неустойки, передбачений законом.
Зазначені вище обставини стали підставою для звернення позивача до суду, за результатом розгляду прийнято оскаржуване рішення.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.
Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2026 у справі № 904/1985/25, яким задоволено позов ТОВ "ГМТ-Дніпро" та стягнуто з АТ "ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" в особі представництва "ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" неустойку у розмірі 32 515 555,95 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 390 186,67 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що договори суборенди техніки та обладнання від 03.01.2020 та від 01.02.2021 припинили свою дію у зв`язку із закінченням строку, а рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2024 у справі № 904/397/24, яке набрало законної сили 10.07.2024, відповідача було зобов`язано повернути позивачу орендоване майно. Суд першої інстанції встановив, що зазначене рішення в частині повернення майна відповідачем не виконано, а орендоване майно позивачу не повернуто.
Врахувавши преюдиційні обставини, встановлені рішенням у справі № 904/397/24, та положення частини другої статті 785 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки за прострочення повернення об`єктів оренди після припинення договорів. При цьому суд зазначив, що заявлена до стягнення сума є меншою за розмір неустойки, передбачений статтею 785 ЦК України, а тому позовні вимоги у сумі 32 515 555,95 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Також суд врахував, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву та не надав доказів повернення спірного майна або спростування заявлених позовних вимог.
Апеляційний господарський суд погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Колегія суддів констатує, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що факт існування між сторонами договірних відносин, припинення договорів суборенди, обов`язок відповідача повернути орендоване майно та факт його неповернення були встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2024 у справі № 904/397/24, яке набрало законної сили 10.07.2024. Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України зазначені обставини мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доказуванню у даній справі.
Матеріалами справи підтверджується, що після набрання вказаним рішенням законної сили відповідач свого обов`язку щодо повернення майна не виконав. Зокрема, згідно з листом приватного виконавця від 18.04.2025 у межах виконавчого провадження № 76227562 належне позивачу майно у боржника виявлено не було. Отже, факт прострочення виконання обов`язку щодо повернення орендованого майна є доведеним належними та допустимими доказами.
Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений строк, а одностороння відмова від їх виконання не допускається. 
Частина 1 статті 785 ЦК України покладає на наймача обов`язок негайно повернути річ після припинення договору найму, а частина друга цієї статті передбачає спеціальний вид відповідальності за невиконання такого обов`язку - сплату неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення.
Для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України, необхідним є встановлення факту припинення договору, наявності обов`язку повернути майно та його неповернення орендодавцю. Усі зазначені юридично значимі обставини встановлені судом першої інстанції та підтверджені матеріалами справи.
Щодо посилання апелянта на частину третю статті 550 ЦК України, відповідно до якої кредитор не має права на неустойку, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання, колегія суддів зазначає наступне.
Положення частини третьої статті 550 ЦК України підлягають застосуванню у взаємозв`язку зі статтею 617 ЦК України, яка визначає підстави звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання. При цьому саме на боржника покладається обов`язок довести наявність обставин, що виключають його відповідальність, а також причинно-наслідковий зв`язок між такими обставинами та неможливістю належного виконання зобов`язання.
Проте матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували наявність передбачених статтею 617 ЦК України підстав для звільнення відповідача від відповідальності. Посилання апелянта на вилучення спірного майна та існування кримінального провадження не підтверджені належними доказами. Навпаки, наявна в матеріалах справи постанова слідчого від 26.07.2024 свідчить про закриття відповідного кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
Крім того, надані апелянтом копії постанови про закінчення виконавчого провадження, листів, заяв, відповідей органів Національної поліції, витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, документів КП «Дніпровський метрополітен», актів огляду та інших документів не містять відомостей, які б спростовували встановлені судом першої інстанції обставини або підтверджували наявність передбачених законом підстав для звільнення відповідача від відповідальності за прострочення повернення майна.
Зазначені документи не підтверджують існування об`єктивних і непереборних обставин, які унеможливлювали виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2024 у справі № 904/397/24, а також не спростовують встановленого факту прострочення виконання відповідачем обов`язку щодо повернення майна.
Таким чином, подані апелянтом додаткові докази не знайшли свого належного підтвердження під час апеляційного перегляду справи, не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на правильність вирішення спору. У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги, які ґрунтуються на зазначених доказах, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Крім того, відповідач не довів, що після ухвалення рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2024 ним були вжиті всі залежні від нього заходи для його своєчасного та належного виконання або усунення перешкод для такого виконання. Відсутні також докази існування об`єктивних, надзвичайних та невідворотних обставин, які унеможливлювали виконання рішення суду.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апелянтом не доведено наявності підстав для звільнення від відповідальності, передбаченої статтею 617 ЦК України. Відтак відсутні й правові підстави для застосування частини 3 статті 550 ЦК України та звільнення відповідача від сплати неустойки. Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для її стягнення є законним, обґрунтованим і відповідає встановленим обставинам справи.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо неналежного повідомлення про розгляд справи та порушення його права на участь у судовому процесі з огляду на таке.
Відповідно до статей 2, 13, 42 та 43 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами та зобов`язані добросовісно ними користуватися, виявляючи належну процесуальну активність під час розгляду справи.
Сам по собі факт посилання апелянта на неотримання окремих процесуальних документів не свідчить про безумовне порушення його права на справедливий судовий розгляд і не є самостійною підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення. Для визнання такого порушення істотним особа повинна довести, що воно фактично позбавило її можливості реалізувати процесуальні права та безпосередньо вплинуло на правильність вирішення спору.
Проте апелянт не навів жодних конкретних обставин, які б свідчили про те, що за його участі суд першої інстанції міг установити інші фактичні обставини справи або надати іншу правову оцінку наявним доказам. Не зазначено також, які саме докази він був позбавлений можливості подати до суду першої інстанції, які заперечення не зміг заявити чи які процесуальні права не зміг реалізувати у зв`язку з обставинами, на які посилається.
Колегія суддів констатує, що предметом розгляду у цій справі було стягнення неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 ЦК України, за прострочення виконання обов`язку щодо повернення майна після припинення договорів суборенди. При цьому обставини припинення договорів суборенди, наявності у відповідача обов`язку повернути майно та невиконання такого обов`язку вже були встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2024 у справі № 904/397/24, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.
Отже, у межах розгляду цієї справи суд перевіряв лише наявність передбачених законом умов для стягнення неустойки за період прострочення виконання судового рішення. Апелянт не довів, яким чином його участь у розгляді справи судом першої інстанції могла вплинути на встановлення зазначених обставин або призвести до іншого вирішення спору.
Більше того, під час апеляційного перегляду справи апелянту була забезпечена можливість повною мірою реалізувати свої процесуальні права: він подав апеляційну скаргу, виклав свої заперечення, надав пояснення, брав участь у судових засіданнях та висловив позицію щодо всіх обставин, які вважав істотними для правильного вирішення спору. Відтак навіть за умови наявності окремих процесуальних недоліків під час розгляду справи судом першої інстанції вони були усунуті під час апеляційного перегляду та не призвели до порушення права апелянта на ефективний судовий захист.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта щодо порушення його права на участь у справі є формальними, не підтверджені належними доказами та не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваного рішення.
Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що рішення у справі № 904/397/24 було виконано у подальшому та виконавче провадження завершено. Предметом спору є відповідальність за прострочення повернення майна за період з 10.07.2024 по 10.04.2025. Тому навіть подальше виконання рішення суду та повернення майна у жовтні 2025 року не усуває факту допущеного прострочення та не звільняє відповідача від відповідальності, встановленої частиною другою статті 785 ЦК України.
Також безпідставними є посилання апелянта на відсутність його вини у неповерненні майна через дії третіх осіб, зокрема КП "Дніпровський метрополітен", блокування доступу до будівельних майданчиків чи наявність кримінального провадження. Наведені обставини стосуються взаємовідносин відповідача з третіми особами та не можуть бути покладені на позивача як орендодавця. Ризик настання несприятливих наслідків, пов`язаних із неможливістю виконання власних договірних зобов`язань перед контрагентом, несе саме боржник. Крім того, зазначені обставини існували ще до ухвалення рішення у справі № 904/397/24 та не перешкодили суду встановити обов`язок відповідача повернути орендоване майно. Вказане рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про відсутність у позивача збитків та необхідність зменшення розміру неустойки. Неустойка, передбачена частиною другою статті 785 ЦК України, є спеціальною законною санкцією за неповернення майна після припинення договору найму і підлягає стягненню незалежно від доведення факту та розміру збитків. Відсутність доказів понесення збитків сама по собі не впливає на виникнення у наймодавця права на стягнення такої неустойки.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що за спірний період розмір подвійної плати за користування майном відповідно до частини другої статті 785 ЦК України становив 43 354 074,60 грн. Водночас позивач заявив до стягнення лише 32 515 555,95 грн, тобто суму, меншу від тієї, яка могла бути стягнута за законом. Отже, заявлені позовні вимоги не виходять за межі відповідальності, встановленої законом, а навпаки є меншими за її максимально можливий розмір.
Таким чином, місцевий господарський суд повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, надав належну оцінку доказам та вірно застосував норми матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться переважно до переоцінки встановлених обставин та не містять підстав, які відповідно до статей 277, 278 ГПК України могли б зумовити скасування або зміну оскаржуваного рішення.
Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, надав належну оцінку доказам та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, а тому підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ґрунтуються на припущеннях, спрямовані на переоцінку доказів та не містять належного правового обґрунтування. Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права та дійшов законного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Підстави для скасування або зміни рішення відсутні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006" Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин справі, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Судові витрати.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представництва "ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" (LIMAK INSAAT SANAYI VE TICARET ANONIM SIRKETI) на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2026 у справі № 904/1985/25 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2026 у справі № 904/1985/25 - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 ГПК України.

Повна постанова складена та підписана 08.07.2026.

Головуючий суддя Т. В. СТЕФАНІВ

Суддя Т. Ю. ДЕМЧИНА

Суддя А. О. КОШЛЯ