ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 380/549/21
адміністративне провадження № К/9901/47558/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мацедонської В. Е.,
суддів: Радишевської О. Р., Уханенка С. А.,
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу,
за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито,
за касаційною скаргою адвоката Золотухіна Олександра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року (головуючий суддя Москаль Р. М.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року (головуючий суддя Судова-Хомюк Н. М., судді: Іщук Л. П., Обрізко І. М.),
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
У січні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач, УПП у Львівській області ДПП), у якому просив:
- визнати протиправним використання журналу обліку індивідуально-виховних робіт з співробітниками взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 УПП у Львівській області ДПП від 22 жовтня 2019 року за інв. № 1704;
- зобов`язати уповноважених осіб УПП у Львівській області ДПП видалити (знищити) аркуш з персональними даними позивача з журналу обліку індивідуально-виховних робіт з співробітниками взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 УПП у Львівській області ДПП від 22 жовтня 2019 року за інв. № 1704. 
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що обробка командиром батальйону його персональних даних без згоди позивача (шляхом заведення в журналі обліку індивідуально-виховних робіт з співробітниками взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 УПП у Львівській області ДПП сторінки, що містить його фотографію, П.І.Б., дані про місце проживання, сімейний стан, освіту тощо) є протиправною та такою, що порушує немайнові права, «відібравши в нього немайнову власність». Уважав, що командир не має повноважень заводити згаданий журнал, а описана обробка персональних даних ОСОБА_1 є невиправданим втручанням в його приватне життя, гарантоване статтею 8 Європейської конвенції з прав людини та статтею 32 Конституції України.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи.
Старший лейтенант поліції        ОСОБА_1 проходив службу на посаді інспектора взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 УПП у Львівській області ДПП Національної поліції України.
На підставі рішення командира батальйону № 2 УПП у Львівській області в підрозділах цього батальйону (взводах) ведуться журнали обліку індивідуально-виховних робіт з співробітниками, зареєстровані 22 жовтня 2019 року, в журналі обліку журналів УПП у Львівській області.
У журналі обліку індивідуально-виховних робіт з співробітниками взводу № 2 роти № 1 батальйону №2 УПП у Львівській області ДПП інв. № 1704 містяться сторінки (аркуші журналу 29-30) з відомостями про        ОСОБА_1 (П.І.Б., фото, посада, реквізити посвідчення, жетона, зброї, освіта, місце проживання, сімейний стан, адреса місця проживання, телефон), а також про проведені з ним індивідуально-виховні бесіди (02 листопада 2019 року, 20 грудня 2019 року, 31 жовтня 2020 року).
31 жовтня 2020 року командир роти зафіксував в журналі проведення бесіди з        ОСОБА_1 на предмет необхідності дотримання службової дисципліни у частині виконання усного наказу командира батальйону про необхідність прибувати на інструктаж перед заступленням на службу в однострої поліцейського, у тому числі, в спеціальному жилеті. 
Після проведеної бесіди позивач власноручно вписав в журнал про незгоду з проведеною бесідою, оскільки йому не було надано підтвердження існування такого наказу, а після ознайомлення з висновком службового розслідування від 28 жовтня 2020 року він не встановив, якого числа був виданий такий наказ, тому просив надати письмовий наказ з метою його подальшого оскарження.
Цього ж дня        ОСОБА_1 звернувся до начальника УПП у Львівській області ДПП із запитом про надання публічної інформації, у якому просив повідомити про підстави створення та використання, реєстрації та початку використання журналу обліку індивідуально-виховних робіт, на який останній отримав письмову відповідь УПП у Львівській області ДПП від 06 листопада 2020 року з документами на 74 аркушах та оптичним диском.
02 грудня 2020 року        ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до Кабінету Міністрів України щодо неправомірного ведення окремими працівниками УПП у Львівській області ДПП згаданого журналу.
Листом ДПП від 29 грудня 2020 року № К-21321/41/2/02-2020 повідомлено позивача про те, що за результатами проведеної перевірки в діях керівників, які здійснюють ведення журналу, ознак дисциплінарного проступку не встановлено, а повідомлені        ОСОБА_1 відомості щодо порушення його прав не знайшли свого об`єктивного підтвердження.
Не погоджуючись із використанням командиром батальйону № 2 УПП у Львівській області ДПП журналу обліку індивідуально-виховних робіт та внесенням його персональних даних без його згоди, позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Суд першої інстанцій, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що для обробки персональних даних на підставі закону згода суб`єкта персональних даних не потрібна, тому її наявність чи відсутність у контексті обставин цієї справи не має жодного значення. При цьому суди попередніх інстанцій зазначили, що перебування особи на публічній службі покладає на неї додаткові обов`язки, пов`язані з її статусом, тому позиція позивача про необхідність отримання командиром його згоди на фіксацію проведеної з ним, як поліцейським виховної роботи, є помилковою. 
Суди зазначили, що проведення профілактичної виховної роботи, а також контроль за станом та дотриманням службової дисципліни Дисциплінарним статутом (тобто законом) віднесені до обов`язків командира, тому запровадження на підставі Інструкції з діловодства в системі Національної поліції України, затвердженої наказом Національної поліції України від 20 травня 2016 року № 414 (далі - Інструкція № 414), журналу, в якому фіксується проведена виховна робота, що дозволяє контролювати стан її здійснення, у розумінні Закону України «Про захист персональних даних», є обробкою персональних даних на підставі закону.
Також суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позивачем не доведено незаконності мети запровадження журналу обліку індивідуально-виховних робіт, також не аргументовано, яким чином ведення цього журналу командиром батальйону № 2 порушило немайнові права позивача та здійснило втручання в особисте життя, адже зберігання персональних даних поліцейського в журналі обліку індивідуально-виховних робіт не порушує права поліцейського на повагу до його особистого життя. 
IV. Провадження в суді касаційної інстанції.
24 грудня 2021 року адвокат Золотухін О. О., який діє в інтересах    ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
V. Касаційне оскарження.
У касаційній скарзі адвокат Золотухін О. О., який діє в інтересах    ОСОБА_1 , просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.
На обґрунтування позиції, скаржник посилався на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, а саме: 
- частин п`ятої, шостої статті 6 Закону України від 01 червня 2010 року № 2297-VІ «Про захист персональних даних» (далі - Закон № 2297-VІ), які передбачають, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини;
- підпункту 42 пункту 6 розділу 2 Інструкції № 414, у яких перелічено основні журнали, які необхідно мати для ведення діловодства в органі чи підрозділі поліції, а в підпункті 43 передбачено, що у процесі ведення діловодства за потреби заводять інші журнали обліку. З положень цієї Інструкції не вбачається чіткого визначення, що журнал обліку індивідуально-виховних робіт з співробітниками взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 УПП у Львівській області ДПП є потребою у веденні діловодства.
Скаржник стверджував, що згоду на обробку персональних даних в журналі обліку індивідуально-виховних робіт з співробітниками взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 УПП у Львівській області ДПП не надавав та категорично проти стосовно такої обробки, оскільки вона здійснюється не на підставі та не в порядку, передбаченому законами та Конституцією України.
УПП у Львівській області ДПП подало відзив на касаційну скаргу, у якому просило залишити її без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Відповідач зазначив, що на ОСОБА_1 поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», оскільки позивач проходить службу у Національній поліції України, отримує спеціальне звання та перебуває на публічній службі. Зауважив, що не є конфіденційною інформацією персональні дані, які стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Дані, які містяться в журналі обліку індивідуально-виховних робіт, є персональними даними, що стосуються здійснення позивачем, уповноваженим на виконання функцій держави, службових повноважень.
За позицією відповідача, заведення та впровадження у службову діяльність журналу обліку індивідуально-виховних робіт з співробітниками взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 УПП у Львівській області ДПП є способом реалізації повноваження керівника батальйону щодо організації службової діяльності підлеглим особовим складом з метою контролю за його службовою діяльністю. Відповідач наголосив, що позивачем не доведено незаконності мети запровадження журналу обліку індивідуально-виховних робіт, а також не аргументовано, яким чином ведення такого журналу командиром батальйону № 2 порушило немайнові права ОСОБА_1 та здійснило втручання в його особисте життя.
VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої, другої статті 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я , а також адреса, дата і місце народження.
Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 6 Закону № 2297-VI обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються; володілець персональних даних - фізична або юридична особа, яка визначає мету обробки персональних даних, встановлює склад цих даних та процедури їх обробки, якщо інше не визначено законом (стаття 2 Закону № 2297-VI).
Частиною другою статті 8 Закону № 2297-VI установлено, що суб`єкт персональних даних має право:
1) знати про джерела збирання, місцезнаходження своїх персональних даних, мету їх обробки, місцезнаходження або місце проживання (перебування) володільця чи розпорядника персональних даних або дати відповідне доручення щодо отримання цієї інформації уповноваженим ним особам, крім випадків, встановлених законом;
2) отримувати інформацію про умови надання доступу до персональних даних, зокрема інформацію про третіх осіб, яким передаються його персональні дані;
3) на доступ до своїх персональних даних;
4) отримувати не пізніш як за тридцять календарних днів з дня надходження запиту, крім випадків, передбачених законом, відповідь про те, чи обробляються його персональні дані, а також отримувати зміст таких персональних даних;
5) пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних;
6) пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними;
7) на захист своїх персональних даних від незаконної обробки та випадкової втрати, знищення, пошкодження у зв`язку з умисним приховуванням, ненаданням чи несвоєчасним їх наданням, а також на захист від надання відомостей, що є недостовірними чи ганьблять честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи;
8) звертатися із скаргами на обробку своїх персональних даних до Уповноваженого або до суду;
9) застосовувати засоби правового захисту в разі порушення законодавства про захист персональних даних;
10) вносити застереження стосовно обмеження права на обробку своїх персональних даних під час надання згоди;
11) відкликати згоду на обробку персональних даних;
12) знати механізм автоматичної обробки персональних даних;
13) на захист від автоматизованого рішення, яке має для нього правові наслідки.
Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з такими даними (частина друга статті 10 Закону № 2297-VI).
За приписами статті 11 Закону № 2297-VI визначено, що підставами для обробки персональних даних є:
1) згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних;
2) дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень;
3) укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних;
4) захист життєво важливих інтересів суб`єкта персональних даних;
5) необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом;
6) необхідність захисту законних інтересів володільця персональних даних або третьої особи, якій передаються персональні дані, крім випадків, коли потреби захисту основоположних прав і свобод суб`єкта персональних даних у зв`язку з обробкою його даних переважають такі інтереси.
Персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі: 1) закінчення строку зберігання даних, визначеного згодою суб`єкта персональних даних на обробку цих даних або законом; 2) припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником, якщо інше не передбачено законом; 3) видання відповідного припису Уповноваженого або визначених ним посадових осіб секретаріату Уповноваженого; 4) набрання законної сили рішенням суду щодо видалення або знищення персональних даних (стаття 15 Закону № 2297-VI).
Відповідно до статті 28 Закону № 2297-VI порушення законодавства про захист персональних даних тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з підпунктом 42 пункту 6 розділу ІІ Інструкції № 414 для ведення діловодства в органі чи підрозділі поліції необхідно мати, зокрема:
- журнал реєстрації законів, постанов та інших актів Верховної Ради України, указів та розпоряджень Президента України, постанов і розпоряджень Кабінету Міністрів України, рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних (міських) рад народних депутатів, їх виконавчих органів, розпоряджень і рішень місцевої державної адміністрації;
- розносна книга;
- журнал обліку печаток та штампів;
- картки обліку видачі справи (документа);
- журнал обліку журналів, картотек та закінчених впровадженням справ;
- журнал реєстрації вихідних документів та документів, створюваних установою;
- журнал реєстрації вхідних документів;
- журнал обліку наказів, рішень колегії.
У процесі ведення діловодства за потреби заводять інші журнали обліку (підпункт 43 пункту 6 розділу ІІ Інструкції № 414).
Дисциплінарний статут Національної поліції України, затверджений Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут) визначає, що керівник це службова особа поліції, наділена правами та обов`язками з організації службової діяльності підлеглих їй поліцейських та інших працівників поліції і контролю за їхньою службовою діяльністю.
За приписами пункту 7 частини першої статті 3 Дисциплінарного статуту визначено, що керівник несе відповідальність за дотримання підлеглими службової дисципліни. З метою забезпечення дотримання службової дисципліни керівник зобов`язаний контролювати дотримання підлеглими службової дисципліни, аналізувати її стан та об`єктивно доповідати про це безпосередньому керівникові, проводити профілактичну роботу із зміцнення службової дисципліни та запобігання вчиненню підлеглими правопорушень. 
VІІ. Висновки Верховного Суду
У силу положень частини першої статті 341 КАС України перегляд судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що перебування ОСОБА_1 на публічній службі покладає на нього додаткові обов`язки, пов`язані з його статусом, тому позиція позивача про необхідність отримання командиром його згоди на фіксацію проведеної з ним, як поліцейським виховної роботи, є помилковою. 
Водночас скаржник у касаційній скарзі зазначив, що позивач є діючим поліцейським, щодо якого була здійснена протиправна обробка його персональних даних без письмової згоди на це. Стверджував, що керівник в особі командира батальйону, який, створюючи журнал обліку індивідуально-виховних робіт з співробітниками взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 УПП у Львівській області ДПП, використовує категорію «інші журнали» для здійснення впливу на особу поліцейського, а не для реалізації основних завдань та цілей ведення діловодства підрозділу поліції, які визначені Інструкцією № 414.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
У Рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення частини другої статті 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зауважив, що перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів-суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.
Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами.
Так, стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У рішенні від 26 січня 2017 року у справі «Суріков проти України» (заява № 42788/06) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що систематичне зберігання та використання в інший спосіб державними органами влади інформації про приватне життя особи тягне за собою важливі наслідки для інтересів, захищених статтею 8 Конвенції, а отже становить втручання у відповідні права. 
Водночас у справі «P. AND S. v. POLAND» (рішення від 30 жовтня 2012 року, заява № 57375/08) ЄСПЛ констатував, що втручання у приватне життя порушує статтю 8 Конвенції за винятком випадків, коли воно здійснюється «згідно із законом», переслідує одну або декілька законних цілей, викладених у пункті 2 і, крім того, є «необхідними в демократичному суспільстві» для досягнення цих цілей. Формулювання «згідно із законом» вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підґрунтя у національному законодавстві та був сумісним із принципом верховенства права, тобто доступним, передбачуваним та супроводжувався необхідними процесуальними гарантіями, спроможними забезпечити належний юридичний захист від свавільного застосування відповідних правових положень (рішення від 04 грудня 2008 року у справі «S. and Marper v. the United Kingdom», заяви № 30562/04, 30566/04).
За позицією ЄСПЛ, окрім законності, втручання має також переслідувати правомірну ціль та бути «необхідним у демократичному суспільстві», тобто такі заходи повинні бути пропорційними переслідуваним законним цілям (зокрема, рішення ЄСПЛ від 28 січня 2003 року у справі «Peck v. the United Kingdom», заява № 44647/98). 
На сьогодні на міжнародному рівні та, зокрема, між державами-членами Ради Європи досягнуто певної узгодженості щодо основоположних принципів захисту даних і відповідних основних процесуальних гарантій, які необхідно включити до національних законодавств з метою обґрунтування необхідності будь-якого можливого втручання. Ці принципи були сформульовані у низці міжнародних договорів та інших нормативних актів, у тому числі у Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ухваленої у Страсбурзі 28 січня 1981 року та ратифікованої 06 липня 2010 року Законом України № 2438-VI (далі - Конвенція № 108). Так, стаття 5 Конвенції № 108 передбачає, що персональні дані, що піддаються автоматизованій обробці, повинні: a) отримуватися та оброблятися сумлінно та законно; b) зберігатися для визначених і законних цілей та не використовуватися в спосіб, не сумісний із цими цілями; c) бути адекватними, відповідними та ненадмірними стосовно цілей, для яких вони зберігаються; d) бути точними та в разі необхідності оновлюватися; e) зберігатись у формі, яка дозволяє ідентифікацію суб`єктів даних не довше, ніж це необхідно для мети, для якої такі дані зберігаються.
За приписами Конвенції № 108, національне законодавство держав-учасниць має, зокрема, забезпечувати, щоб персональні дані, які є предметом спору, були належними та не були надмірними у контексті цілей їхнього збирання та зберігання, та щоб вони зберігались у такій формі, яка дозволяє ідентифікувати суб`єктів даних не довше, ніж це необхідно для цілей їхнього зберігання, та щоб дані, які зберігаються, були ефективно захищені від неналежного використання або зловживання.
Аналізуючи положення викладеного міжнародного права, убачається, що особа не може зазнавати будь-якого безпідставного втручання з боку держави (інших осіб) у особисте життя, оскільки це є порушенням статті 8 Конвенції (права на повагу до приватного і сімейного життя, недоторканності житла і таємності листування). Винятком такого втручає є те, що воно повинно здійснюватися на підставі чіткого та передбачуваного закону, мати легітимну мету, а також відповідати принципу пропорційності.
Повертаючись до спірних правовідносин, убачається, що у цьому випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, що б дало змогу оцінити таке втручання виправданим з цих підстав. Натомість,        ОСОБА_1 є особою, уповноваженою на виконання функцій держави, та має статус поліцейського.
Отже, у цій справі Суд має встановити, чи було втручання з боку відповідача обґрунтованим відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції та з дотриманням вимог до обробки персональних даних, передбачених частинами п`ятою, шостою статті 6 Закону № 2297-VI.
Так, суди першої та апеляційної інстанцій щодо законності оскаржуваного втручання з посиланням на пункт 7 статті 3 Дисциплінарного статуту та посадову інструкцію командира батальйону УПП у Львівській області ДПП (підпункти 2.2.3, 2.2.4, 2.2.5, 2.2.10 пункту 2.2 розділу 2) зазначили, що проведення виховної роботи з підлеглими та контроль за такою діяльністю віднесено до повноважень та обов`язків командира батальйону, а тому запровадження ним журналу обліку та контролю за проведенням з підлеглими офіцерами (командир рот, взводів) індивідуальної виховної роботи має цілком очевидну легітимну мету та є способом реалізації його повноважень з метою виконання обов`язків. Для обробки персональних даних на підставі закону (Дисциплінарного статуту) згода суб`єкта персональних даних не потрібна, тому її наявність чи відсутність в контексті обставин цієї справи немає жодного значення.
З цього приводу Суд уважає за необхідне зазначити таке.
Згідно зі статтею 11 Закону № 2297-VI, підставами для обробки персональних даних є, зокрема: 1) згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; 2) дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень.
За приписами підпунктів 2.3, 2.4, 2.5, 2.7 пункту 2 Типового порядку обробки персональних даних, затвердженого наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08 січня 2014 року № 1/02-14, передбачено, що процедури обробки, строк обробки та склад персональних даних повинні бути пропорційними меті обробки. Мета обробки персональних даних повинна бути чіткою і законною. Мета обробки персональних даних повинна бути визначена до початку їх збору. Обробка персональних даних здійснюється володільцем персональних даних лише за згодою суб`єкта персональних даних, за винятком тих випадків, коли така згода не вимагається Законом.
Водночас на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1242 «Про затвердження Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади» Нацполіцією було затверджено Інструкцію № 414, яка встановлює загальні вимоги до документування та організації роботи з документами в центральному органі управління поліцією, міжрегіональних територіальних органах Нацполіції, головних управліннях Нацполіції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях, місті Києві, закладах та установах, що належать до сфери управління Нацполіції, незалежно від способу фіксації та відтворення інформації, яка міститься в документах, уключаючи їх підготовку, реєстрацію, облік і контроль за виконанням. 
Ця Інструкція прямо визначає обов`язковий порядок документування управлінської діяльності, ведення обліку, підготовки наказів та роботи зі службовими документами у структурних підрозділах центрального органу управління, а також у територіальних органах.
Так, у підпункті 42 пункту 6 розділу 2 Інструкції № 414 перелічено основні журнали, які необхідно мати для ведення діловодства в органі чи підрозділі поліції (тобто, ті, які є обов`язковими управлінськими документами). Водночас у підпункті 43 пункту 6 розділу 2 цієї Інструкції передбачено, що у процесі ведення діловодства за потреби заводять інші журнали обліку.
Окрім цього, положення Дисциплінарного статуту передбачають, що керівник - це службова особа поліції, наділена правами та обов`язками з організації службової діяльності підлеглих їй поліцейських та інших працівників поліції і контролю за їхньою службовою діяльністю.
Керівник несе відповідальність за дотримання підлеглими службової дисципліни. З метою забезпечення дотримання службової дисципліни керівник зобов`язаний контролювати дотримання підлеглими службової дисципліни, аналізувати її стан та об`єктивно доповідати про це безпосередньому керівникові, проводити профілактичну роботу із зміцнення службової дисципліни та запобігання вчиненню підлеглими правопорушень (пункт 7 частини першої статті 3 Дисциплінарного статуту).
Аналогічний зміст міститься в посадовій інструкції командира батальйону УПП у Львівській області ДПП, затвердженої наказом ДПП від 13 грудня 2017 року № 6086, і яка долучена до матеріалів цієї справи.
З аналізу викладеного Суд зауважує, що проведення профілактичної виховної роботи, а також контроль за станом та дотриманням службової дисципліни Дисциплінарним статутом віднесені до прямих обов`язків командира, а запровадження командиром журналу обліку індивідуально-виховних робіт з співробітниками управління, які перебувають у безпосередньому підпорядкуванні, у якому фіксується проведена виховна робота, що дозволяє контролювати стан її здійснення, не суперечить нормам Інструкції № 414, як спеціального нормативно-правового акта, який встановлює загальні вимоги до документування інформації та організації роботи з документами в усіх органах поліції.
Водночас Верховний Суд наголошує, що дані, які вносяться до журналу обліку індивідуально-виховних робіт, можуть оброблятися виключно в межах, необхідних для досягнення поставленої мети, яка повинна бути визначена до початку їх збору (у цьому випадку - проведення профілактичної виховної роботи і контроль за станом та дотриманням службової дисципліни поліцейським), що відповідає положенням Закону № 2297-VI.
Зі змісту оскаржуваного журналу вбачається, що стосовно ОСОБА_1 зазначено відомості про: посаду, місце народження, сімейний стан, освіту, місце реєстрації та фактичного проживання, останнього місця роботи, водійське посвідчення, наявність власної зброї, а також фотокартку особи. 
При цьому позивач стверджував, що ним не надавалася попередньо згода на обробку цих персональних даних, а тому зазначена інформація є конфіденційною, що, зокрема, свідчить про незаконність створення і ведення командиром УПП у Львівській області ДПП журналу обліку індивідуально-виховних робіт з співробітниками взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 УПП у Львівській області ДПП від 22 жовтня 2019 року за інв. № 1704. 
Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, оскаржуваний журнал був розпочатий та зареєстрований в журналі обліку журналів управління 22 жовтня 2019 року. Водночас у матеріалах справи міститься згода на збір та обробку персональних даних, за підписом        ОСОБА_1 від 25 травня 2017 року, відповідно до якої останній надав згоду Департаменту патрульної поліції на обробку автоматизованим або іншим способом його персональних даних. Більш того, у цій згоді        ОСОБА_1 за особистим підписом погодився та ознайомився, які саме відомості розуміються під персональними даними, а також з правами суб`єкта персональних даних, визначених статтею 8 Закону № 2297-VI.
Таким чином, Суд зауважує, що, перебуваючи на посаді інспектора взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 УПП у Львівській області ДПП Національної поліції України і проходячи службу в органах національної поліції, ОСОБА_1 добровільно надав відповідачу свою письмову згоду на збір та обробку персональних даних. Інформація, яка міститься в оскаржуваному журналі, є лише способом реалізації повноважень керівника батальйону щодо організації службової діяльності його підлеглим особовим складом, а метою такого журналу є контроль за службовою діяльністю цих осіб шляхом проведення індивідуально-виховних робіт, що відповідає нормам Дисциплінарного статуту та Інструкції № 414. При цьому відомості, які зазначені в журналі щодо ОСОБА_1 , не є надмірними у контексті цілей їх збирання та зберігання, оскільки лише дозволяють ідентифікувати особу, займану нею посаду, а також містять інформацію про діяльність, що пов`язана з безпосереднім виконанням функцій поліцейського.
З огляду на викладене Верховний Суд уважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо використання журналу обліку індивідуально-виховних робіт з співробітниками взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 УПП у Львівській області ДПП від 22 жовтня 2019 року за інв. № 1704 та зобов`язання відповідача видалити (знищити) аркуш з персональними даними позивача з цього журналу.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, Верховний Суд уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін. 
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвоката Золотухіна Олександра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року залишити без змін.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська
Судді О. Р. Радишевська
С. А. Уханенко