Дата документу  Справа № 336/1843/26 

запорізький апеляційний суд

Провадження №33/807/858/26 | Головуючий у 1-й інстанції Петренко Л.В.
Єдиний унікальний №336/1843/26 | Доповідач в 2-й інстанції Гончар О.С.
Категорія –ч.1 ст.130 КУпАП |

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2026 року      м.Запоріжжя
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Гончар О.С., за участі захисника Астаф`єва Г.В., діючого в інтересах ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Астаф`єва Геннадія Владленовича на постанову судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07 травня 2026 року, якою
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрований у АДРЕСА_1 ,
притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, 
ВСТАНОВИВ
Згідно з постановою суду, 16.02.2026 року о 00 год. 00 хв. по вул.Чарівній, 159 у м.Запоріжжі водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Hyundai i30» д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння. На вимогу поліцейського водій ОСОБА_1 відмовився від проходження відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху України.
ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст.130 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. 
Стягнуто із ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 665,60 гривень.
В апеляційній скарзі захисник Астаф`єв Г.В. просив скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі щодо ОСОБА_1 на підставі п.4 ст.247 КУпАП у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.
Свої вимоги мотивував тим, що постанова суду є незаконною.
Виявлені ознаки сп`яніння у водія вказані формально та не вбачаються на відеозаписові події. 
Апелянт вказує, що акт огляду акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів водієві не вручався. Направлення ОСОБА_1 на огляд до закладу охорони здоров`я з метою виявлення стану сп`яніння в матеріалах справи відсутнє.
Сам по собі протокол та рапорт працівника поліції не є беззаперечними доказами винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.
На переконання захисника, матеріали провадження не містять належних та допустимих доказів провини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення.
Між тим, апелянт наполягає на тому, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності. Починаючи з грудня 2025 року останнього залучено до складу зведеного загону поліцейських ГУНП в Запорізькій області, діяльність якого пов`язана з виконанням бойового розпорядження та інших завдань захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією рф проти України. 
За викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин ОСОБА_1 був втомлений та психологічно виснажений, адже він повертався додому з бойових позицій. Після зупинки автомобіля під його керуванням працівники поліції одразу без пояснень почали стверджувати, що водій перебуває в стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, адже боявся фальсифікацій з боку патрульних поліцейських. Крім того, водій не міг залишити автомобіль, в якому знаходилась штатна зброя. В подальшому ОСОБА_1 здав зброю та самостійно пройшов огляд на алкогольного стан сп`яніння у закладі охорони здоров`я. За результатами проведеного огляду ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння не перебував, ознак алкогольного сп`яніння у нього не виявлено.
До судового засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, було повідомлено у відповідності до Порядку надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 року за №28, за допомогою SMS-повідомлення.
Відповідно до ч.6 ст.294 КУпАП неявка ОСОБА_1 не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги за його відсутності в судовому засіданні. Крім того, інтереси ОСОБА_1 під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови представлено захисником Астаф`євим Г.В., який не заперечував проти розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 .
Заслухавши захисника Астаф`єва Г.В., який підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; перевіривши матеріали справи, доводи, наведені у скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що висновки суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП адміністративного правопорушення засновані на досліджених в судовому засіданні доказах та є обґрунтованими.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 судом виконано вимоги ст.ст.280, 283 КУпАП, повно та всебічно розглянуто обставини справи, дотримано вимоги щодо змісту постанови про адміністративне правопорушення.
Рішення суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП адміністративного правопорушення відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується відомостями, які зазначені у 
- протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №592431 від 16.02.2026 року, згідно якого водій ОСОБА_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, відмовився від проходження відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння;
- акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого, у водія виявлено ознаки алкогольного сп`яніння; огляд за допомогою спеціального технічного засобу не проводився у зв`язку із відмовою водія;
- направленні на огляд водія транспортного засобу до КНП «ОКЗНПД» ЗОР з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 16.02.2026 року, відповідно до якого у ОСОБА_1 виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, огляд не проводився у зв`язку з відмовою водія;
- долученим до матеріалів справи відеозаписом.
У зв`язку з чим у апеляційного суду відсутні підстави сумніватися в тому, що викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини мали місце.
Об`єктивна сторона поставленого у провину ОСОБА_1 адміністративного правопорушення проявляється у відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом та відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин ніким не заперечується.
Підстави, умови та порядок проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння визначені ст.266 КУпАП, п.2.5 ПДР та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС/МОЗ №1452/735 від 09.11.2015 року (в подальшому - "Інструкція №1452/735"). За змістом цих нормативних документів водій зобов`язаний на вимогу поліцейського пройти огляд з метою встановлення стану сп`яніння.
Відповідно до п.2 розділу Інструкції №1452/735 огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Як вбачається з матеріалів справи, працівниками поліції було оголошено вимогу ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння внаслідок виявлення у нього передбачених п.3 розділу І Інструкції №1452/735 ознак, які очевидно зафіксовані змістом наявного відеозапису, а також перелічені у протоколі про адміністративне правопорушення і доданих до нього документах.
Відмовляючись від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 ПДР та вчинив передбачене ч.1 ст.130 КУпАП адміністративне правопорушення.
Суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що відповідно до п.2.5 ПДР проведення огляду на стан сп`яніння на вимогу поліцейського є обов`язком водія, при цьому жоден із нормативних документів не дає права оспорювати таку вимогу поліцейського. Ознак зловживання поліцейським таким правом апеляційним судом не встановлено.
Під час перевірки апеляційним судом матеріалів справи будь-яких істотних порушень допущених при їх оформленні не встановлено.
Наявний в матеріалах справи протокол про адміністративне правопорушення складено уповноваженою особою з дотриманням вимог ст.256 КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС №1395 від 07.11.2015 року. 
В ньому зазначено дату та місце його оформлення, відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, місце, час вчинення адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення, суть адміністративного правопорушення.
Доводи апелянта про те, що наявний в матеріалах справи протокол про адміністративне правопорушення та рапорт поліцейського є самостійним доказом у справі, не ґрунтуються на матеріалах провадження. Оскільки судом першої інстанції було враховано та надано правову оцінку за сукупністю усіх встановлених у даній справі обставин, з якими закон пов`язує можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Водночас аргументи захисника про відсутність в матеріалах справи направлення на огляд водія транспортного засобу до закладу охорони здоров`я з метою виявлення стану сп`яніння не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.
Всупереч протилежним доводам апелянта відповідне направлення додано до матеріалів провадження (а.п.3). Про долучення вказаного документа також зазначено у графі 11 протоколу про адміністративне правопорушення.
Долучений до протоколу акт огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів оформлено згідно зразка, встановленого Додатком 2 до Інструкції №1452/735, у ньому наявні всі регламентовані даним підзаконним нормативно-правовим актом реквізити.
Щодо доводів апеляційної скарги про невручення ОСОБА_1 вказаного акта огляду, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до абз.2 п.10 Розділу ІІ Інструкції №1452/735 акт огляду складається у двох примірниках, один з яких вручається водію, а другий залишається у поліцейського та/або долучається до протоколу про адміністративне правопорушення у разі встановлення стану сп`яніння. 
Відтак, вимогами Інструкції №1452/735 прямо передбачено випадки обов`язкового вручення примірника акта огляду водієві, зокрема, у разі встановлення стану сп`яніння. 
Натомість в рамках даного провадження стан сп`яніння водія не встановлювався, адже останній від проходження відповідного огляду у передбаченому законом порядку відмовився. Водій врученні йому оформленого акта огляду не наполягав.
Апеляційний суд відзначає, що долучена стороною захисту копія висновку щодо результатів медичного огляду ОСОБА_1 від 16.02.2026 року №455 жодного доказового значення в даному провадженні не має.
Відповідно до п.9 Розділу ІІ, п.16 Розділу ІІІ Інструкції №1452/735 з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення. Зміст висновку щодо результатів медичного огляду особи на стан сп`яніння повідомляється оглянутій особі в присутності поліцейського, який її доставив, про що робиться запис у вищезазначеному висновку.
З огляду на викладене, медичний огляд в закладі охорони здоров`я може проводитись лише у присутності поліцейського та протягом встановленого часового інтервалу.
Відомостей про дотримання вказаних вимог стороною захисту апеляційному суду не надано.
Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.
Більш того, факт проходження ОСОБА_1 огляду в закладі охорони здоров`я на предмет його перебування у стані сп`яніння не впливає на правильність висновків суду про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, адже останнього визнано винним за ч.1 ст.130 КУпАП саме за відмову від проходження відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, а не за керування транспортним засобом в стані сп`яніння.
При цьому, мотиви відмови від проходження огляду на стан сп`яніння не мають значення для висновків про наявність в діях водія складу передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП адміністративного правопорушення.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про дії ОСОБА_1 в стані крайньої необхідності, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до положень ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності не підлягає адміністративній відповідальності.
Згідно зі ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересові.
Крайню необхідність можна визнати правомірною лише за наявності наступних обставин (ознак): небезпеку не може бути усунуто іншим шляхом, окрім як заподіянням шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Заподіяна в стані крайньої необхідності шкода повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої не може бути виправдано станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від фактичних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинно бути покладено як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
На переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги захисника про наявність в діях ОСОБА_1 передбаченої ст.18 КУпАП обставини, що виключає адміністративну відповідальність, є неприйнятними та недоведеними.
Змістом наявного в матеріалах справи відеозапису об`єктивно зафіксовано, що після зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 та оголошення виявлених ознак алкогольного сп`яніння у водія, останній на законну вимогу працівника поліції пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного приладу та у закладі охорони здоров`я відповів відмовою (БК 475314, часовий інтервал 16/02/2026 00:03:30 -00:04:44).
Дослідивши та проаналізувавши сукупність зібраних доказів, в тому числі і зміст відеозапису, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання дій ОСОБА_1 такими, що були вчинені в стані крайньої необхідності у розумінні ст.18 КУпАП. 
Зазначені в апеляційній скарзі захисника обставини жодним чином не позбавляли ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу, обов`язку виконати вимоги п.2.5 ПДР. Однак від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 , все одно відмовився.
Апеляційний суд враховує передбачені Інструкцією з експлуатації приладу «Drager Alcotest 6820» технічні характеристики та акцентує увагу на тому, що загальна тривалість тестування за допомогою вказаного спеціального технічного засобу становить менше однієї хвилини. Включаючи до вказаного проміжку час увімкнення приладу, розпаковки та установки мундштука, тестового забору повітря, а також час проведення тестування водія.
Під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення не встановлено належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння була пов`язана з усуненням ним небезпеки, що загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління. Зокрема, не підтверджено й існування такої небезпеки, яка за даних обставин не могла бути усунута в інший спосіб, ніж відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння. 
Судом не встановлено даних, які би свідчили про існування такої загрози, яка була викликана необхідністю у ОСОБА_1 порушувати вимоги п.2.5 ПДР та відмовлятися від огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку. При цьому його проходження, як обґрунтовано вище, тривало би протягом незначного часу. Проте складання протоколу про адміністративне правопорушення та інших супутніх документів тривало більше однієї години.
За таких обставин, позиція сторони захисту про те, що ОСОБА_1 діяв, а скоріше бездіяв, у стані крайньої необхідності, не узгоджується з вимогами закону та не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з усуненням передбаченої ст.18 КУпАП небезпеки.
Враховуючи вищевикладене, такі доводи апелянта суд апеляційної інстанції розцінює як спрямований на ухилення від встановленої законом відповідальності спосіб захисту.
У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими й виправданими, а отже й достатніми, доводи апеляційної скарги про скасування судового рішення на зазначених підставах.
Відтак, постанова суду є законною та обґрунтованою, а тому у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що постанова прийнята судом першої інстанції без урахування всіх фактичних обставин справи. 
В той же час, апеляційним судом встановлено, що у постанові судді допущено помилку в написанні дати народження особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, « ІНФОРМАЦІЯ_2 » замість правильного « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (як це підтверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення).
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне змінити оскаржувану постанову в зазначеній вище частині на підставі ст.294 КУпАП.
Істотних порушень законодавства, що тягнуть скасування постанови суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду справи не встановлено.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу захисника Астаф`єва Геннадія Владленовича залишити без задоволення.
Постанову судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07 травня 2026 року в цій справі щодо ОСОБА_1 змінити.
Зазначити у вказаній постанові судді дату народження особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, « ІНФОРМАЦІЯ_2 » замість помилково вказаної « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
В решті постанову судді залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя         О.С. Гончар