П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/2801/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Нагірняк Микола Федорович 
Суддя-доповідач - Гнап Д.Д. 
27 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Сушка О.О.  Яремчукa К.О. , 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
Суть спору

Спір виник у зв`язку із залишенням без розгляду заяви позивача про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Позивач вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про недотримання вимог частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), оскільки у позовній заяві містилась вимога про розподіл судових витрат, а докази їх понесення були подані у встановлений законом строк.

І. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача про захист своїх прав. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду адміністративний позов задоволено.
Після ухвалення рішення представник позивача звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просив стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000 грн.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року зазначену заяву залишено без розгляду.
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не виконано вимог частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 143 КАС України, оскільки до закінчення розгляду справи не було подано відповідної заяви, яка б надавала суду підстави вирішувати питання про судові витрати після ухвалення рішення.

ІІ. Узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції учасників справи

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити заяву про ухвалення додаткового рішення для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апелянт зазначає, що судом неправильно застосовано положення частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 143 КАС України.
На думку апелянта, вимога про розподіл судових витрат була заявлена у прохальній частині позовної заяви, а тому висновок суду про відсутність відповідної заяви є помилковим.
Також апелянт зазначає, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу подано протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, тобто у строк, визначений частиною сьомою статті 139 КАС України.
Крім того, апелянт не погоджується з висновками суду щодо використання платіжної інструкції в іншій судовій справі, зазначаючи, що правнича допомога надавалася за іншим договором та в межах іншого судового спору.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

ІІІ. Встановлені обставини справи

Колегією суддів встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
У прохальній частині позовної заяви позивач просив суд розподілити судові витрати відповідно до статті 139 КАС України.
Інших заяв щодо вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення суду матеріали справи не містять.
Після ухвалення рішення представник позивача подав заяву про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, до якої додав документи на підтвердження їх понесення.
Ухвалою від 25 травня 2026 року суд першої інстанції залишив зазначену заяву без розгляду, виходячи з недотримання позивачем вимог частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 143 КАС України.

IV. Оцінка висновків суду першої інстанції та аргументів учасників справи

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 308 КАС України, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами першою та третьою статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, а за результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України докази щодо розміру судових витрат подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до частини третьої статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Надаючи оцінку доводу апеляційної скарги про те, що вимога про розподіл судових витрат була заявлена у позовній заяві, колегія суддів зазначає таке.
Дійсно, у прохальній частині позовної заяви позивач просив розподілити судові витрати відповідно до статті 139 КАС України.
Разом з тим Верховний Суд у постанові від 26 липня 2023 року у справі №160/16902/20 дійшов висновку, що передбачена процесуальним законом можливість подати докази понесених витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення є не способом уперше заявити суду про необхідність вирішення питання щодо їх розподілу, а механізмом підтвердження розміру витрат, про відшкодування яких сторона заявила під час розгляду справи.
У цій же постанові Верховний Суд зазначив, що наведення у прохальній частині адміністративного позову узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами вирішення спору не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат, оскільки таке формулювання саме по собі не дає суду можливості встановити склад відповідних витрат, факт їх понесення та розмір.
Отже, доводи апеляційної скарги у цій частині є необґрунтованими, а суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначення у позовній заяві лише вимоги про розподіл судових витрат не свідчить про виконання вимог частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 143 КАС України.
Щодо доводів апеляційної скарги про своєчасне подання доказів понесених витрат колегія суддів зазначає, що дотримання п`ятиденного строку, передбаченого частиною сьомою статті 139 КАС України, саме по собі не створює підстав для ухвалення додаткового рішення за відсутності належного звернення до суду під час розгляду справи.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, відповідно до якої подання доказів після ухвалення рішення є лише процесуальним механізмом підтвердження витрат, а не способом заявлення вимоги про їх розподіл.
Стосовно доводів апеляційної скарги про безпідставність висновків суду щодо використання платіжної інструкції в іншій справі колегія суддів зазначає, що ці обставини не мають вирішального значення для правильного вирішення питання, яке є предметом апеляційного перегляду.
Суд першої інстанції правильно встановив недотримання позивачем процесуального порядку, визначеного частиною сьомою статті 139 та частиною третьою статті 143 КАС України, що саме по собі є достатньою підставою для залишення заяви про ухвалення додаткового рішення без розгляду. Тому наведені судом мотиви щодо платіжної інструкції не впливають на правильність висновку суду про відсутність процесуальних підстав для розгляду заяви.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, а доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

V. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315, статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення — без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права, які регулюють порядок вирішення питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення суду, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваної ухвали.
За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуюча | | | Гнап Д.Д.
Судді | | | Сушко О.О.    Яремчук К.О.