ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 липня 2026 року справа №200/8598/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Пивовар І.В., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі № 200/8598/25 (головуючий суддя І інстанції – Бабіч С.І.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити одноразову грошову винагороду на підставі абзацу 4 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153.
В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» він у віці до 25 років уклав контракт про проходження військової служби під час воєнного стану, брав безпосередню участь у бойових діях в районі ведення воєнний (бойових) дій та у відповідності до абзацу 4 пункту 4 вказаної постанови отримав травму, пов`язану із захистом Батьківщини, у зв`язку з чим набув беззаперечного права на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, яка передбачена пунктом 4 постанови КМУ «Про реалiзацiю експериментального проекту щодо пiдвищення мотивацiї до проходження окремими категорiям громадян України вiйськової служби у Збройних Силах, Нацiональнiй гвардiї та Державнiй прикордоннiй службi пiд час воєнного стану» № 153 вiд 11.02.2025.
На думку позивача, Постанова № 153 не містить жодних обмежень чи застережень відносно отримання одноразової грошової винагороди колишніми військовослужбовцями за умови дотримання інших, передбачених нею умов.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції:
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач повністю відповідає критеріям пункту 4 Постанови № 153 для отримання одноразової грошової винагороди: позивача призвали на військову службу під час воєнного стану у віці 24 роки, він брав безпосередню участь у бойових діях та отримав поранення під час захисту Батьківщини. Оскільки в матеріалах справи немає відомостей про наявність у позивача двох або більше чинних дисциплінарних чи кримінальних стягнень, він набув право на виплату допомоги в повному обсязі.
При цьому суд констатував, що право позивача на отримання вказаних коштів зберігається і після його звільнення з військової служби за станом здоров`я, оскільки Постанова № 153 не містить жодних часових обмежень чи заборон щодо виплати винагороди особам, які вже звільнені. На думку суду, звужене тлумачення цієї норми мало б дискримінаційний характер стосовно бійців, які втратили здоров`я під час захисту Батьківщини і були звільнені саме внаслідок отриманих поранень. З огляду на це, суд першої інстанції дійшов висновку про законність позовних вимог та задовольнив їх у повному обсязі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги:
Не погодившись з рішенням, Військова частина НОМЕР_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Апелянт зазначає що, оскільки на день набрання чинності Постановою № 153 (13.02.2025) позивач не належав до числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та не проходив військову службу, у зв`язку з чим на нього не поширюється дія Постанови № 153 про виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень.
З огляду на вищевикладене, відповідач, відповідно до приписів Постанови № 153 не має законних підстав для нарахування та виплати позивачу одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень.
Короткий зміст відзиву (відповіді на відзив):
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, зазначаючи, що доводи апелянта є безпідставними та базуються на звужувальному і формальному тлумаченні норм права. Позивач наголошує, що Постанова № 153 не містить жодних заборон чи виключень щодо виплати спірної винагороди особам, які були звільнені з військової служби за станом здоров`я внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, незалежно від дати їхнього звільнення. Крім того, у відзиві підкреслено, що апеляційна скарга не спростовує встановлених судом обставин щодо проходження позивачем служби, його безпосередньої участі у бойових діях та отримання поранення, а також не містить правових підстав для скасування судового рішення.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги:
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2026 справу передано судді-доповідачу – Компанієць І.Д.
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів від 13.04.2026 відкрито апеляційне провадження в указаній справі.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2026 (підстава – призначення судді на посаду до іншого суду) справу передано судді-доповідачу Пивовар І.В.
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2026 справу прийнято до провадження судді Пивовар І.В.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.
Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП “Діловодство спеціалізованого суду”.
Відповідно до частини дев`ятої статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд проводить розгляд судової справи за матеріалами у формах, визначених Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Однією з підсистем ЄСІКС (ЄСІТС) є «Електронний суд», що забезпечує можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, між користувачем цієї підсистеми та Вищою радою правосуддя, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи (пункт 24 Рішення ВРП від 17.08.2021 № 1845/0/15-21 «Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи»).
Підсистема «Електронний суд» забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених (пункт 37 Рішення № 1845/0/15-21).
До початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС справи можуть розглядатися (формуватися та зберігатися) в паперовій, електронній чи змішаній формі залежно від наявних у суді можливостей (пункт 128 Рішення № 1845/0/15-21).
Отже, з урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі «Електронний суд».
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції:
Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , був призваний на військову службу 12.03.2022 у вiцi 24 роки на підставі Указу Президента України № 69/2022 вiд 24.02.2022, наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 12.03.2022 № 40.
Надалi проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 08.02.2023 по 20.01.2025.
Згідно з довідкою про участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України № 24205 від 13.06.2024 позивач брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, перебуваючи в Донецькій областi, Краматорському районi, Костянтинівський мiськiй територiальнiй громадi у наступнi перiоди: з 10.02.2023 по 31.05.2023; з 23.07.2023 по 03.08.2023; з 06.08.2023 по 21.08.2023.
Згідно з довідкою про обставини травми № 13000 від 28.10.2023 – 21.08.2023 позивач отримав мінно-вибухову травму. Вогневе осколкове наскрізне поранення правої гомілки з відкритим переломом правої великогомілкової кістки.
За змістом вказаної довідки згідно з даними, отриманими з журналу бойових дій встановлено, що за обставин безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме: виконання бойових завдань у складі підрозділу в/ч НОМЕР_1 в районі населеного пункту АДРЕСА_1 зазнав поранення в результаті ворожого артилерійського обстрілу.
Згідно зі Свідоцтвом про хворобу № 31974 від 10.12.2024, виданим Центральною військово-лікарською комісією України щодо позивача, травма, поранення, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини.
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_3 від 20.01.2025 № 25-РС позивача звільнено у запас за підпунктом "б" пункту 2 (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців) частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
До військової частини НОМЕР_1 30.04.2025 направлено адвокатський запит щодо з`ясування інформації щодо включення позивача до списку осiб, яким передбачена виплата одноразової грошової винагороди у розмiрi 1 млн. гривень, згiдно з Постановою Кабiнету Мiнiстрiв України «Про реалiзацiю експериментального проекту щодо пiдвищення мотивацiї до проходження окремими категорiям громадян України вiйськової служби у Збройних Силах, Нацiональнiй гвардiї та Державнiй прикордоннiй службi пiд час воєнного стану» № 153 вiд 11.02.2025.
За результатами розгляду зазначеного запиту, листом від 08.05.2025 № 1781/21791 відповідачем надано відповідь, в якій вказано що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів № 153 одноразова грошова винагорода у розмірі 1 млн. гривень виплачується виключно діючим військовослужбовцям.
Солдат ОСОБА_1 звільнений з військової служби від 20.01.2025, а на момент набрання Постановою чинності не був військовослужбовцем, тому, відповідно, не має права на виплату цієї грошової винагороди.
Висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції:
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Згідно частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, а також дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про необхідність ухвалення судового рішення з огляду на такі мотиви та положення законодавства.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно зі статтею 67 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24.02.2022 № 64/2022, який затверджено Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який триває й до теперішнього часу.
На підставі статті 1 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII, у редакції, чинній на час спірних правовідносин) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає, зокрема, підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2232-XII проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
Згідно з частиною шостою статті 2 Закону № 2232-XII передбачені види військової служби, зокрема, базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу.
Як визначено частиною сьомою статті 2 Закону № 2232-XII базову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни.
На підставі частини першої статті 4 Закону № 2232-XII Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом:
призову (направлення) громадян України на військову службу;
прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Аналіз наведених конституційних та законодавчих приписів свідчить, що захист Вітчизни, її суверенітету та територіальної цілісності в умовах воєнного стану є найважливішою функцією держави та конституційним обов`язком громадян, який реалізується через систему військового обов`язку та проходження військової служби у Збройних Силах України чи інших нормативно визначених військових формуваннях. При цьому правове регулювання порядку комплектування таких формувань особовим складом, а також визначення видів і умов проходження військової служби покладено на законодавця та уповноважені органи державної влади з метою забезпечення обороноздатності країни. На виконання зазначених завдань та з метою правового врегулювання окремих аспектів залучення громадян до виконання військового обов`язку, державою впроваджуються відповідні спеціальні механізми.
11 лютого 2025 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану», якою затверджено однойменний Порядок (далі Порядок 153). У подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 01.04.2025 № 387 до зазначеного нормативно-правового акта внесено зміни, у зв`язку з чим його назву викладено в такій редакції «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану” (далі Постанова № 153, у редакції станом на час спірних правовідносин).
У пункті 1 зазначеного нормативно-правового акту Кабінет Міністрів України постановив погодитися з пропозицією Міністерства оборони та Міністерства внутрішніх справ стосовно реалізації протягом двох років з дня, що настає за днем набрання чинності цією постановою, експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану.
Відповідно до пункту 1 Порядку № 153 цей Порядок визначає механізм реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Держприкордонслужбі під час воєнного стану (далі - експериментальний проект) та особливості залучення під час воєнного стану на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії та Держприкордонслужби на посади рядового складу громадян України віком від 18 до 25 років, проходження ними військової служби, а також створення для цього відповідних умов.
Метою експериментального проекту є підвищення рівня укомплектованості особовим складом бойових військових частин (підрозділів) Збройних Сил, Національної гвардії та Держприкордонслужби шляхом удосконалення механізму залучення громадян України віком від 18 до 25 років до проходження військової служби за контрактом та створення додаткових мотиваційних чинників для цього.
Як визначено пунктом 2 Порядку № 153 під час воєнного стану в рамках реалізації експериментального проекту на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії та Держприкордонслужби на посади рядового складу строком на один рік можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 до 25 років (далі - окремі категорії громадян).
Відповідно до пункту 3 Постанови № 153 встановлено, що:
1) учасниками експериментального проекту є:
громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; 
Збройні Сили;
Національна гвардія;
Державна прикордонна служба;
Міністерство оборони;
Міністерство внутрішніх справ;
військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.
Згідно з пунктом 4 Постанови № 153 встановлено, що громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень.
Громадяни України, зазначені в пункті 2 цього Порядку, укладають контракт, форма якого затверджена Постановою № 153.
Контракт з окремими категоріями громадян укладається строком на один рік з обов`язковою умовою безпосередньої участі таких громадян у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців протягом дії контракту.
Аналізуючи структуру й зміст Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 у системному зв`язку із затвердженим нею Порядком реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану, суд зазначає, що цим нормативно-правовим актом закріплено дві правові моделі грошового заохочення військовослужбовців, які розмежовуються за видом грошової виплати, суб`єктним складом, умовами набуття права на виплату й процедурами реалізації такого права.
Положеннями пункту 4 Постанови запроваджено такий вид виплати, як одноразову грошову винагороду за тривалість проходження служби в бойових умовах. За сутнісним та юридичним змістом цей пункт є самостійною матеріально-правовою нормою, якою врегульовано умови, підстави виникнення права на таку грошову виплату, коло осіб, яким виплачується винагорода, а також обмеження щодо її виплати.
Аналіз положень абзацу 2 пункту 4 Постанови № 153 дає підстави стверджувати, що реалізація права особи на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 гривень можлива виключно за умови дотримання встановлених вимог, які мають існувати в сукупності, а саме:
суб`єктний склад у взаємозв`язку з характером служби: проходження особою військової служби; належність особи до рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення.
віковий критерій призову (прийняття на службу): імперативною умовою виникнення права на виплату є залучення особи до проходження служби у віці до 25 років;
часовий критерій призову (прийняття на службу): юридичний факт призову особи за мобілізацією або її прийняття за контрактом має відбутися в чітко визначений проміжок часу – під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64, та виключно до моменту набрання чинності цією постановою (тобто до 13.02.2025); при цьому законодавцем застосовано принцип альтернативності щодо безпосереднього виду (форми) залучення особи до виконання обов`язків оборонного характеру;
темпоральний статус особи: особа проходить військову службу станом на дату набрання чинності цією постановою (13.02.2025);
базовий бойовий стаж: особа брала безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою (13.02.2025).
Водночас, положеннями пункту 4 Постанови № 153 передбачено додаткові позитивні умови, які розширюють базові вимоги до бойового стажу особи, а саме:
пропорційне виникнення права: військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
пільгове виникнення права в повному обсязі: військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі.
Аналіз положень Постанови № 153 дає підстави зазначити, що однією з ознак механізму набуття й реалізації права на одноразову грошову винагороду є обов`язкова наявність у особи триваючого статусу військовослужбовця безпосередньо на момент набрання чинності цим актом. Системний аналіз імперативних вимог пункту 4 Постанови свідчить, що законодавець чітко пов`язав виникнення права на виплату із темпоральним критерієм проходження служби станом на 13.02.2025. Таким чином, особа обов`язково повинна перебувати на службі та мати статус чинного військовослужбовця саме на вказану дату, що виключає можливість застосування положень цього нормативно-правового акта та поширення права на отримання зазначеної грошової винагороди на осіб, які припинили проходження служби та були звільнені з її лав до моменту набрання чинності Постановою № 153. 
Спірним у справі є наявність підстав для виплати позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. грн відповідно до пункту 4 Постанови № 153, ураховуючи, що він був звільнений з військової служби у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини (наказ від 20.01.2025) до набрання чинності Постанови № 153. 
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 :
проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 ; у період з 08.02.2023 по 20.01.2025;
брав участь у заходах необхiдних для забезпечення оборони України, перебуваючи в Донецькiй областi, Краматорському районi, Костянтинівський мiськiй територiальнiй громадi у наступнi перiоди: з 10.02.2023 по 31.05.2023; з 23.07.2023 по 03.08.2023; з 06.08.2023 по 21.08.2023 (згідно довідки № 24205 від 13.06.2024 про участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації);
в районі населеного пункту Олександро-Шультине в результаті ворожого артилерійського обстрілу отримав поранення, пов`язане із захистом Батьківщини; 
відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_3 від 20.01.2025 № 25-РС звільнений у запас за підпунктом "б" пункту 2 (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців) частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Колегія суддів ще раз наголошує, що абзац другий пункту 4 Постанови № 153 встановлює 5 (п`ять) обов`язкових умов для виплати одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень. Вказаний перелік вимог залишався незмінним як у редакції Постанови Кабінету міністрів України № 387 від 01.04.2025 (діяла в період з 08.04.2025 по 06.08.2025), так і в редакції Постанови Кабінету міністрів України № 942 від 30.07.2025 (діє з 07.08.2025 по теперішній час).
Як зазначалося вище, однією з таких ключових умов є темпоральний статус особи, тобто право на отримання цієї виплати мають виключно ті особи, які проходили військову службу станом на момент набрання чинності Постановою № 153, тобто на 13.02.2025.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач на вказану дату вже не перебував у статусі військовослужбовця та на військовій службі не перебував (не проходив).
Отже, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність у Постанові № 153 прямих застережень щодо звільнених осіб дає право на отримання виплати після звільнення за станом здоров`я. Такий висновок ґрунтується на неправильному тлумаченні норм матеріального права.
Колегія суддів, здійснюючи системно-структурний аналіз пунктів нормативно-правового акта, зазначає, що абзац другий пункту 4 Постанови № 153 встановлює загальне (базове) правило виникнення права на одноразову грошову винагороду в розмірі 1 млн. гривень, яке вимагає одночасної наявності всіх п`яти вищезазначених кумулятивних умов, включаючи шестимісячний бойовий стаж та обов`язкове проходження військової служби станом на 13.02.2025.
Водночас, наступні абзаци (третій та четвертий) пункту 4 Постанови № 153 є спеціальними нормами, які запроваджують винятки із загального правила та визначають особливі (пільгові) умови виникнення права на виплату для осіб, які не мають базового шестимісячного бойового стажу на дату набрання чинності Постановою № 153, зокрема:
абзац четвертий містить виняткову соціально-правову гарантію, яка дозволяє отримати винагороду в повному обсязі (1 млн. гривень) за наявності бойового стажу менше шести місяців, якщо це обумовлено пораненням (травмою, контузією, каліцтвом), одержаним під час захисту Вітчизни, або перебуванням у полоні.
Аналізуючи співвідношення загального правила (абзац другий) та спеціальної пільгової норми (абзац четвертий), суд наголошує на тому, що законодавець у структурі абзацу четвертого застосував чітку відсилочну конструкцію, зазначивши: «військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту...».
Така юридична техніка побудови норми права свідчить про те, що пільгове виникнення права в повному обсязі у зв`язку із наявністю у осіб захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, звільняє їх виключно від обов`язку наявності базового бойового стажу строком не менше шести місяців. Проте, застосована законодавцем відсилка до суб`єктного складу абзацу другого означає, що всі інші умови – зокрема, імперативна вимога щодо темпорального статусу особи (проходження військової служби станом на дату набрання чинності цією постановою 13.02.2025) – мають беззастережно поширюватися і на зазначену категорію громадян.
З огляду на це, норми пункту 4 Постанови № 153 у своїй сукупності не передбачають автономного права на виплату для осіб, які припинили проходження служби та були офіційно звільнені з неї до моменту набрання чинності вказаним нормативно-правовим актом, незалежно від підстав такого звільнення.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про дискримінаційність тлумачення абзацу четвертого пункту 4 Постанови № 153, оскільки необґрунтовано залишив поза увагою обов`язковість темпорального критерію (проходження військової служби станом на 13.02.2025), який є єдиним та незмінним для всіх без винятку категорій осіб, зазначених у цьому пункті
Додатково суд наголошує, що оцінюючи правову природу спірних виплат через призму безпосередньої мети прийняття Постанови № 153, із змісту пункту 1 затвердженого нею Порядку № 153 слідує, що цей експериментальний проект спрямований на підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби під час воєнного стану, а також визначає особливості залучення на військову службу за контрактом громадян України віком від 18 до 25 років. При цьому метою проекту чітко визначено підвищення рівня укомплектованості особовим складом бойових військових частин (підрозділів) Збройних Сил, Національної гвардії та Держприкордонслужби шляхом створення додаткових мотиваційних чинників для цього.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що запроваджена Постановою № 153 одноразова грошова винагорода за своєю суттю та правовим призначенням має виключно мотиваційний і стимулюючий характер. Вона покликана забезпечити додатковий інтерес громадян до залучення на військову службу та стимулювати подальше виконання ними бойових завдань.
З огляду на таку спрямованість нормативного регулювання, виплата вказаного грошового заохочення імперативно пов`язана саме з діючим статусом особи як військовослужбовця. Оскільки мотивація є інструментом спонукання до триваючого або майбутнього виконання обов`язків військової служби щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, вона не може бути застосована до осіб, які на момент набрання чинності нормативним актом уже припинили проходження військової служби та були звільнені з військової служби.
Таким чином, поширення мотиваційних виплат на осіб, які припинили проходження військової служби до 13.02.2025, повністю суперечило б визначеній Урядом меті експериментального проекту – підвищенню рівня укомплектованості діючих бойових підрозділів особовим складом.
Наведеного суд першої інстанції не врахував, у зв`язку із чим зробив помилковий висновок про задоволення позову ОСОБА_1 .
У відповідності до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Залишаючи без оцінки окремі аргументи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з пунктом 4 частини першої, частиною другою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Оскільки висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, то суд уважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу відповідача, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року - скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з урахуванням висновків і мотивів, які суд виклав у цій постанові.
Висновки щодо розподілу судових витрат:
Згідно із частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини другої статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки судове рішення ухвалено на користь суб`єкта владних повноважень, яким не понесено вищевказаних витрат – судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі № 200/8598/25 – задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі № 200/8598/25 – скасувати.
Ухвалити у справі № 200/8598/25 нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 07 липня 2026 року.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному статтею 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 07 липня 2026 року.

Головуючий суддя І.В. Пивовар

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв