КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 вересня 2026 року Справа №640/2666/20
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення (дії) відповідача щодо відмови у задоволенні клопотання позивача про оформлення набуття останнім громадянства України за територіальним походженням;
- зобов`язати відповідача здійснити (провести) оформлення всіх необхідних документів для набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачем зазначено про протиправність рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, яким відмовлено у задоволенні клопотання про оформлення громадянства України позивачу. З вказаним рішенням позивач не погоджується та вважає, що відповідачем не надано достатніх та належних доказів на підтвердження факту подання ним при оформленні громадянства України неправдивих відомостей або фальшивих документів. Також позивач вказує на те, що відповідач в оскаржуваному рішенні не вказав, які конкретно документи не відповідають вимогам чинного законодавства України. Крім того, право особи набуття громадянства України за територіальним походженням, законодавець пов`язує виключно з доведенням факту народження особи чи її батьків, діда, баби, рідних брата чи сестри на українській території.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2020 (суддя Добрянська Я.І.) позовну заяву залишено без руху з підстав недоплаченого судового збору за подання позовної заяви.
04.03.2020 позивачем надано до суду заяву про усунення недоліків.
13.08.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заперечуючи проти задоволення позову відповідач вказав, що позивач під час подання документів щодо набуття громадянства України надав неправдиві відомості в частині перебування під судом та слідством на території іноземних держав. Суб`єкт владних повноважень зазначає, що діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2021 позовна заява ОСОБА_1 залишена без розгляду, з підстав передбачених частиною 3 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки встановлено, що у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Не погоджуючись з даною ухвалою, позивач звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду з відповідною апеляційною скаргою.
14.06.2022 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2021 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2021 скасовано, справу направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва від для продовження розгляду.
03.08.2022 Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду, вказану справу передано судді Добрянській Я.І. для продовження розгляду.
04.08.2022 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва справу №640/2666/20 прийнято до провадження для продовження розгляду.
13.12.2022 Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» №2825-IX, статтею 1 якого ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.
Пунктом 1 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
14.12.2022 вказаний Закон був опублікований в газеті «Голос України» №254 та набрав чинності 15.12.2022.
05.11.2025 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 05.11.2025 справа розподілена судді Войтович І.І.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.05.2025 прийнято адміністративну справу №640/2666/20 до провадження та продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Запропоновано сторонам по справі за наявності подати до суду додаткові пояснення.
В поданих до суду додаткових поясненнях відповідачем вказано, що у зв`язку з тим, що подані позивачем документи не відповідають вимогам чинного законодавства України, а також позивач надав неправдиві відомості про себе в частині перебування під судом та слідством іноземних держав, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято правомірне рішення від 17.10.2019 про відмову в задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства України громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
18.12.2018 громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Республіки Узбекистан, звернувся до Оболонського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України», оскільки його баба ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».
10.01.2019 на адресу представника позивача надійшов лист, яким останнього повідомлено, що листом №8001.16.2-75/80.2-19 від 02.01.2019 матеріали справи щодо оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України», повернені до Оболонського РВ ГУДМС України в місті Києві для доопрацювання у зв`язку із відсутністю в матеріалах справи документа, що підтверджує факт народження баби заявника на території України.
12.01.2019 ОСОБА_1 до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві подано заяву з проханням внести до Державного реєстру дані про народження його бабусі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 
18.01.2019 року позивачем отримано лист Оболонського районного управління юстиції у м. Києві за №286/16.7-90 де зазначено, що остаточним документом щодо підтвердження факту народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є архівна довідка від 25.01.2018 №О/38 видана Державним архівом Житомирської області Житомирської обласної державної адміністрації.
12.02.2019 Оболонським районним відділом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області після доопрацювання було надіслано до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області особову справу ОСОБА_1 для розгляду та прийняття рішення щодо оформлення набуття громадянства за територіальним походженням.
14.02.2019 позивачем подано заяву до Оболонського районного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області з проханням повідомити номер справи і дату початку оформлення документів.
14.02.2019 року Оболонським районним відділом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області надано інформаційний лист, яким повідомлено, що датою подання позивачем документів вважається 18.12.2019, але з урахуванням періоду передбаченого пунктом 93 Указу Президента України №215/2001 від 27.03.2001 року «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» з 04.01.2019 (коли документи були поверненні на доопрацювання) по 13.02.2019 (коли документи були направленні після усунення недоліків до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області).
ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, відповідно до порядку провадження за заявами з питань громадянства, було здійснено запит до Відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУ НП у м. Києві №8101.4.2-13525/81.3-19 від 18.04.2019 щодо перевірки за обліками громадянина російської федерації ОСОБА_1 .
31.05.2019 на адресу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшов лист Відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУ НП у м. Києві №1549/125/29/01-2019 від 23.05.2019, яким повідомлено, що за обліками Генерального секретаріату Інтерполу та Європолу позивач перебуває в міжнародному розшуку з метою затримання (ініціатор розшуку - російська федерація).
17.10.2019 відповідачем прийнято рішення про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України», у зв`язку з тим, що подані документи не відповідають вимогам чинного законодавства України, а також внаслідок надання неправдивих відомостей.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся із даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 25 Конституції України визначає, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство.
Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України від 18.01.2001 №2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон №2235-III) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про громадянство України» громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.
Статтею 6 Закону №2235-III передбачено, що громадянство України набувається:
1) за народженням;
2) за територіальним походженням;
3) внаслідок прийняття до громадянства;
4) внаслідок поновлення у громадянстві;
5) внаслідок усиновлення;
6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя;
7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки;
8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;
9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;
10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.
Відповідно до положень статті 21 Закону України «Про громадянство України» рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.
Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (в редакції Указу Президента України від 13.08.2019 №594/2019) (далі - Порядок №215) в редакції, яка діяла на час прийняття спірного рішення.
Згідно пункту 1 розділу І Порядку №215 для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом ІІ цього Порядку.
Відповідно до пункту 24 Порядку №215 для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка народилася до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент народження особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає:
а) заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням;
б) дві фотокартки (розміром 35 x 45 мм);
в) один із таких документів:
- декларацію про відсутність іноземного громадянства - для осіб без громадянства;
- зобов`язання припинити іноземне громадянство - для іноземців;
- декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує надання особі статусу біженця чи притулку в Україні, - для іноземців, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні;
- заяву про зміну громадянства - для іноземців, які є громадянами держав, міжнародні договори України з якими передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України.
Згідно з пунктом 28 Порядку №215 особа, дід чи баба якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент їх народження до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина 1 статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також:
а) документ, що підтверджує факт народження діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; 
б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з дідом чи бабою, які народилися на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.
Таким чином, аналіз наведених вище норм свідчить про те, що процедура набуття іноземцем громадянства України за територіальним походженням чітко регламентована, передбачає подання заявниками конкретного переліку документів та наділяє органи міграційної служби широким колом повноважень щодо їх перевірки та встановлення на їх підставі фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України.
Судом встановлено, що на виконання приписів пунктів 24 та 28 Порядку №215, позивач при зверненні до територіального відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області подав:
- заяву про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням; 
- зобов`язання про припинення іноземного громадянства;
- нотаріально засвідчена копія з перекладом на українську мову паспортного документа громадянина російської федерації НОМЕР_1 , виданий 04.04.2012, дійсний до 04.04.2022, місце видачі - ФМС 26001;
- копія посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , видана 12.07.2017 строком дії до 06.06.2018, орган видачі - 8001;
- нотаріально засвідчена копія з перекладом на українську мову свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , видане 20.01.1967 м. Алмалик Ташкентської області Узбецької ССР;
- нотаріально засвідчена копія з перекладом на українську мову свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , виданого 22.01.1957 м. Алмалик Ташкентської області Узбецької ССР;
- нотаріально засвідчена копія з перекладом на українську мову свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_5 , виданого 03.08.1992 Красносельською сільською радою Брянського району Западної області;
- нотаріально засвідчена копія з перекладом на українську мову свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_6 , виданого 24.01.2018 Красносельською сільською радою Брянського району Западної області;
- нотаріально засвідчена копія архівної довідки про народження №О/38, видана 25.01.2018 Державним архівом Житомирської області.
Отже, при зверненні позивача із заявою про набуття громадянства України за територіальним походженням, ним було подано повний пакет документів відповідно до Порядку №215.
Вказана обставина відповідачем під час судового розгляду справи не спростована.
За змістом пунктів 92-94 Порядку №215 територіальні органи Державної міграційної служби України приймають рішення про оформлення набуття громадянства України: за народженням; за територіальним походженням; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України. 
До повноважень територіальних органів Державної міграційної служби України також належить скасування прийнятих ними рішень про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 Закону.
Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо оформлення набуття громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою. Подані заявником належно оформлені документи не пізніш як у двотижневий строк з дня їх надходження надсилаються до територіального органу Державної міграційної служби України.
Територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє відповідність оформлення документів з питань громадянства вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України. 
Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, а стосовно поновлення особи у громадянстві України також відсутні передбачені Законом підстави, за наявності яких поновлення у громадянстві України не допускається, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає рішення про оформлення набуття особою громадянства України. 
Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, або стосовно поновлення особи у громадянстві України також будуть встановлені передбачені Законом підстави, за наявності яких поновлення у громадянстві України не допускається, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає вмотивоване рішення про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України. 
У відповідності до пункту 95 розділу ІІ Порядку №215 рішення про оформлення набуття особою громадянства України або про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України не пізніш як у тримісячний строк з дня надходження документів надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. 
Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником, не пізніш як у тижневий строк з дня надходження відповідного рішення повідомляє про нього заявника у письмовій формі. У разі прийняття рішення про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України заявникові у письмовій формі повідомляються причини відмови.
Відтак, відповідач має чітко визначений законодавством строк (2 тижні, 3 місяці), в межах якого він має прийняти відповідне рішення. Проте, як було встановлено судом, всупереч положенням та вимогам Конституції України, Законів України, якими регламентовано дотримання верховенства права, добросовісності та розсудливості дій, дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації та своєчасності, оскаржуване рішення прийнято відповідачем з порушенням строків визначених законодавством, а саме 17.10.2019.
При цьому, пунктами 24 і 29 Порядку №215, зазначено вичерпний перелік документів, які подаються особою при зверненні із заявою про набуття громадянства України за територіальним походженням.
Даним переліком документів, необхідність подання документу, яким підтверджується те, що особа на території іноземної держави не вчиняла тяжких або особливо тяжких злочинів, злочинів проти людства та не здійснювала геноцид, не передбачено.
Разом з цим, подання такого документу передбачено Порядком за процедурою прийняття в громадянство України на підставі статті 9 Закону України «Про громадянство України».
Суд зазначає, що підстави та процедура набуття громадянства України, передбачених статтею 8 Закону України «Про громадянство України», відмінні від процедури прийняття до громадянства України, які визначені статтею 9 Закону України «Про громадянство України».
Перелік документів, що подаються для прийняття до громадянства України з підстав, передбачених статтею 9 Закону України «Про громадянство України» передбачений пунктами 45 - 51 Порядку №215.
Так, відповідно до пункту 49-1 розділу ІІ Порядку №215 передбачена необхідність подання іноземцем разом із заявою про прийняття до громадянства України документу, про те, що особа на території іноземної держави не вчиняла тяжких або особливо тяжких злочинів, злочинів проти людства та не здійснювала геноцид, але тільки за процедурою прийняття до громадянства України.
Вказане кореспондується із положеннями частини 5 статті 9 Закону України «Про громадянство України», згідно яких до громадянства України не приймається особа, яка вчинила злочин проти людства чи здійснювала геноцид, засуджена в Україні за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину (до погашення або зняття судимості) з урахуванням рівня загрози для національної безпеки держави, вчинила на території іншої держави діяння, яке визнано законодавством України тяжким або особливо тяжким злочином.
З огляду на вимоги пунктів 23, 93, 94 Порядку №215, обов`язок визначення достатності та відповідності документів вимогам діючого законодавства, покладається на структурні підрозділи органів ДМС (які приймають участь в даній процедурі), тому покладання на позивача несприятливих наслідків, спричинених наданням не передбачених Порядком документів і не розглядом в установленому законом порядку питання про громадянство, в даному випадку, є порушенням принципу правової визначеності та легітимних очікувань.
Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 №8-рп/2005, від 21.12.2017 №3-р/2017, від 20.12.2017 №2-р/2017).
Позивачем у межах даної справи оскаржується рішення щодо відмови у задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, яке прийняте відповідно до абзацу 6 пункту 94 Порядку №215.
Підставою для прийняття оскаржуваного рішення, за висновком територіального органу ДМС, стало встановлення під час проведення перевірки факту подання заявником документів, які не відповідають вимогам чинного законодавства України та подання недостовірних даних. 
Однак, надаючи оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, суд зазначає, що позивачем, в силу положень статті 76 КАС України, належними та допустимими доказами підтверджено наявність фактів для отримання громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України», а відповідачем не доведено правомірність оспорюваного рішення.
За наведених обставин у сукупності, рішення відповідача щодо відмови у задоволенні клопотання про оформлення набуття позивачем громадянства України, з підстав не передбачених Законом чи Порядком від 17.10.2019 є протиправним і порушує права та законні інтереси позивача, а тому підлягає скасуванню в судовому порядку.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити (провести) оформлення всіх необхідних документів для набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням, суд зазначає наступне.
Захист порушених прав позивача потребує зобов`язання відповідача прийняти рішення про набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням, що не є втручанням у дискреційні повноваження органу державної влади.
Так, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «…за наявності поважних причин орган вправі надати…», «…у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «…рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.
Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
Натомість, у цій справі, повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій: розглянути заяву та додані документи позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства прийняти рішення про задоволення заяви. 
Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні.
Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.
Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.
Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.
Абзацом 6 пункту 94 Порядку №215 визначено, що якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, або стосовно поновлення особи у громадянстві України також будуть встановлені передбачені Законом підстави, за наявності яких поновлення у громадянстві України не допускається, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає вмотивоване рішення про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України.
Зобов`язання судом відповідача прийняти рішення щодо оформлення набуття громадянства за територіальним походженням може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України.
Відповідно суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій чи рішень. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31.07.2020 у справі №810/2474/18.
У цій справі відповідачем було безпідставно відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України, оскільки наявність тих обставин, які були покладені в основу спірного рішення про відмову, не були доведені відповідачем, а тому спростовується судом.
Враховуючи, що будь-які інші перешкоди для прийняття рішення щодо оформлення набуття громадянства за територіальним походженням відсутні, суд вважає, що ефективний захист порушеного права позивача потребує зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо оформлення набуття громадянства за територіальним походженням.
Таким чином, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд, обравши відповідний спосіб захисту встановлених порушених прав позивача, дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Пунктом 3 частини 1 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини 1 та 2 статті 76 КАС України).
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Доказів, які б свідчили про обґрунтованість оскаржуваного рішення або ж спростовували доводи позивача відповідачем суду не подано.
Відповідно до частин 1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.
Згідно з вимогами пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно із частиною 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. 
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI (далі - Закон №3674-VI), судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з ново виявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України. 
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону №3674-VI, визначено розмір справляння судового збору, який розраховується у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Так, відповідно до підпункту 1 частини 3 статті 4 Закону №3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, судовий збір сплачується у розмірі 0,4 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 2 102 грн.
Враховуючи заявлення позивачем вимоги немайнового характеру підлягав сплаті судовий збір у розмірі 840,80 грн (2 102 грн х 0,4).
Однак, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.
Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 840,80 грн підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.
Сума судового збору у розмірі 840,80 грн є надмірно сплаченою.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону №3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Частиною 2 статті 7 Закону №3674-VI визначено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
Частиною 5 статті 7 Закону №3674-VI визначено, що повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.
Враховуючи вказане, надміру сплачені позивачем кошти (судовий збір), позивач має право повернути звернувшись з відповідним клопотанням до суду.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 17.10.2019 про відмову в задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" громадянином російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти рішення про набуття ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянства України за територіальним походженням.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (код ЄДРПОУ: 42552598, юридична адреса: 02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4-А) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень 80 копійок).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.