Номер провадження: 22-ц/813/3231/26 
Справа № 522/11049/25
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Ю.Ес.Ай.», ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Савін С.О., звернувся до суду із позовною заявою до ТДВ «Ю.Ес.Ай», ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначено, що 07.08.2021 року о 10 год. 45 хв. ОСОБА_1 у місті Одесі по вулиці Разумовська, 2, керуючи автомобілем «Форд», державний номерний знак: НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не був уважним, внаслідок чого здійснив виїзд на перехрестя на забороняючий сигнал світлофора «червоний» та здійснив зіткнення з автомобілем «Лексус», державний номерний знак « НОМЕР_2 », в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. 
24.09.2021 року Приморським районним судом м. Одеси по справі № 522/17429/21 прийнято постанову, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, у сумі 850 гривень в дохід держави.
Станом на 07.08.2021 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Ю.Ес.Ай.», страховий поліс №АР1243173, забезпечуваний транспортний засіб марки «Форд», державний номерний знак: НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_3 . 
Зі змісту звіту №2513-09-21 про оцінку колісного транспортного засобу, виготовленого 03.09.2021 року суб`єктом оціночної діяльності – ФОП ОСОБА_4 виготовлення звіту про оцінку колісного транспортного засобу автомобіля Lexus IS250, реєстраційний номер – НОМЕР_2 вбачається, що вартість матеріального збитку, визначена з використанням витратного підходу, завданого власнику автомобіля Lexus IS250, станом на 09.09.2021 року, становить - 282 703,11 грн.
Разом з тим, позивач просила стягнуть моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, що полягає у стражданнях, які довелося перенести позивачу, зокрема, порушення звичайного способу життя, постійні нервові хвилювання у зв`язку з відновленням пошкодженого майна, затягуванням виплат страхового відшкодування, постійне витрачання додаткових коштів на відновлення пошкодженого майна.
Оскільки, розмір завданої позивачу шкоди, ТДВ «Ю.Ес.Ай» та ОСОБА_1 компенсовано не було, ОСОБА_2 була змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Ю.Ес.Ай.», ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, матеріальної та моральної шкоди задоволено.
Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» (ідентифікаційний код юридичної особи: 32404600) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) розмір страхового відшкодування у сумі – 127 400,00 (сто двадцять сім тисяч чотириста) гривень 00 копійок.;
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) розмір завданої матеріальної шкоди у сумі - 152 703,11 (сто п`ятдесят дві тисячі сімсот три) гривні одинадцять копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) розмір завданої моральної шкоди у сумі – 10 000,00 (десять тисяч) гривень;
Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» (ідентифікаційний код юридичної особи: 32404600) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) судовий збір в розмірі 1 450,51 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) судовий збір в розмірі 1 450,51 гривень.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судове засідання 15.10.2025 року було проведено за відсутності відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 , який до речі подав 15.10.2025 року клопотання про відкладення судового засідання через електронний суд та надав докази поважності. Проте, вищевказане клопотання представника скаржника було залишено без уваги, а справу розглянуто у відсутність сторони позивача. Таким чином, було порушено принципи рівності та змагальності сторін, гарантовані ЦПК України.
Що стосується розміру матеріальної шкоди, то вказаний розмір визначено не судовою експертизою, експерт не попереджався про кримінальну відповідальність, а тому такий висновок викликає сумніви та не є об`єктивним. Крім того, скаржник не згоден із стягненням з нього моральної шкоди, адже до позовної заяви не додано належних доказів, які підтвердили саме такий розмір шкоди.
Таким чином, справа переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 , а саме, в частині стягнення завданої матеріальної шкоди у сумі 152 703,11 гривень та моральної шкоди у сумі 10 000 гривень.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, призначене на 23.06.2026 року на 14:00 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки не повідомили, заяв про відкладення справи або про участь у судовому засідання в режимі відеоконференції не подавали. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 23.06.2026 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за зміст. висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Задовольняючи позов ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Ю.Ес.Ай.», ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи відповідачами не надано жодних належних доказів того, що наданий позивачем звіт про оцінку є не правильним або того, що оцінювачем було безпідставно включено пошкодження, які не стосуються даної дорожньо-транспортної пригоди.
Відтак, суд вважав, що позовна вимога в частині стягнення з ТДВ «Ю.Ес.Ай.» на користь позивачки несплаченого страхового відшкодування підлягає до задоволення, у розмірі, заявленому позивачем - 127 400 грн.
Суд також вважав за можливе задовольнити заявлені вимоги позивачки до ОСОБА_1 , зазначаючи, що різниця між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням перебуває за межами лімітів страхових виплат.
Разом з тим, стягуючи з ОСОБА_1 на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, суд виходив з доведеністю факту моральних страждань ОСОБА_2 у зв`язку із характер пошкоджень автомобіля.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, щоОСОБА_2 є власником транспортного засобу марки LEXUS, модель IS 250, тип загальний легковий-загальний седан-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 , 2007 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію серії НОМЕР_7 , виданого 12.01.2019 року ТСЦ 5142.
07.08.2021 року о 10 год. 45 хв. ОСОБА_1 у місті Одесі по вулиці Разумовська, 2, керуючи автомобілем «Форд», державний номерний знак: НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не був уважним, внаслідок чого здійснив виїзд на перехрестя на забороняючий сигнал світлофора «червоний» та здійснив зіткнення з автомобілем «Лексус», державний номерний знак « НОМЕР_2 », в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження, а ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, чим порушив вимоги п. п. 2.3.б, 8.7.3.е Правил дорожнього руху України.
Відповідно до постанови Приморського районного суду м. Одеси від 24.09.2021 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, у сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень в дохід держави.
Зі змісту страхового полісу № АР1243173 вбачається, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ТДВ «Страхова Компанія «Ю.Ес.Ай.», забезпечуваний транспортний засіб марки «Форд», державний номерний знак: НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_3 , що підтверджується довідкою із реєстру перевірки чинності полісу внутрішнього страхування МТСБ.
Зі звіту № 2513-09-21 про оцінку колісного транспортного засобу, виготовленого 03.09.2021 року суб`єктом оціночної діяльності – ФОП ОСОБА_4 виготовлення звіту про оцінку колісного транспортного засобу автомобіля Lexus IS250, реєстраційний номер – НОМЕР_2 вбачається, що вартість матеріального збитку, визначена з використанням витратного підходу, завданого власнику автомобіля Lexus IS250, станом на 09.09.2021 року, становить - 282 703,11 грн.
Колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
У статті 1 Закону України "Про страхування" визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України "Про страхування"). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України "Про страхування"). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтями 28, 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Так, судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода 07.08.2021 року сталася з вини водія ОСОБА_1 , який керуючи транспортним засобом, порушив вимоги ПДР, що призвело до зіткнення транспортних засобів та завдання майнової шкоди майну позивача. Факт порушення ПДР та причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_1 та настанням шкоди підтверджується матеріалами справи, зокрема постановою Приморського районного суду м. Одеси від 24.09.2021 року.
На час вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність  ОСОБА_1 була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Ю.Ес.Ай.», страховий поліс №АР1243173, а тому спір у справі стосується, зокрема, правильного визначення обсягу відповідальності страховика та особи, яка завдала шкоду.
Згідно звіту №2513-09-21 про оцінку колісного транспортного засобу автомобіля Lexus IS250, реєстраційний номер – НОМЕР_2 , виготовленого 03.09.2021 року суб`єктом оціночної діяльності – ФОП ОСОБА_4 , вартість матеріального збитку, визначена з використанням витратного підходу, завданого власнику автомобіля Lexus IS250, станом на 09.09.2021 року, становить - 282 703,11 грн.
Встановивши розмір вартість матеріального збитку, страхового ліміту, а також розмір франшизи, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» на користь ОСОБА_2 розмір страхового відшкодування у сумі 127 400 гривень.
Апеляційний суд акцентує увагу що рішення суду першої інстанції в цій частині товариством не оскаржено.
Оскільки фактичний розмір шкоди є більшим розміру в межах встановленого полісом ліміту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з особи, винної у ДТП, різниці між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням.
Отже, рішення суду першої інстанції переглядається судом апеляційної інстанції в частині відшкодування матеріальних збитків саме у розмірі різниці між фактичним розміром спричиненої шкоди та стягнутою сумою страхового відшкодування, яку повинен відшкодувати відповідач.
Стороною відповідача в апеляційній скарзі визнається факт завдання позивачеві матеріальних збитків внаслідок ДТП, однак відповідач не погоджується із розміром такої шкоди та порядком її розрахунку, не погоджується зі звітом № 2513-09-21 про оцінку колісного транспортного засобу автомобіля Lexus IS250, реєстраційний номер – НОМЕР_2 від 13.09.2021 року, проте, не зазначає мотивів щодо необґрунтованості чи неповноти даного звіту про оцінку.
Так, заперечуючи проти заявлених позивачем вимог,  ОСОБА_1 контррозрахунку не надав, з клопотанням про призначення експертизи для визначення розміру завданої шкоди, як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції, при розгляді справи не звертався.
При цьому, колегія суддів враховує, що нормами ЦПК України передбачено право сторони надати суду висновок експерта. Частиною 3 статті 102 ЦПК України встановлює, що висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Тобто, судова експертиза може проводитися до звернення особи до суду з відповідним позовом, однак, вона повинна стосуватися безпосередньо обставин, явищ, речей тощо, які безпосередньо стануть предметом судового дослідження. Закон, передбачивши право сторони надавати висновки експертів, тим самим передбачив і обов`язок суду їх розглянути в сукупності з іншими доказами.
Таким чином, у разі незгоди зі звітом № 2513-09-21 про оцінку колісного транспортного засобу автомобіля Lexus IS250, реєстраційний номер – НОМЕР_2 від 13.09.2021 року, відповідач ОСОБА_1 мав передбачене законом право звернутися до експерта для надання висновку зі спірного питання та подати складений експертом висновок до суду, який міг бути розглянутий судом разом із іншими доказами.
Також не був  ОСОБА_1 позбавлений права подати обґрунтоване клопотання до суду про призначення відповідної експертизи судом 
Однак, скаржник вказаним правом не скористався, не надавши при цьому жодного належного доказу на спростування заявленої позивачем вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Lexus IS250, реєстраційний номер – НОМЕР_2 .
Слід звернути увагу, що судом з страховика стягнуто матеріальний збиток в межах максимального порогу встановленого на час страхового випадку ліміту страхування, який дорівнював 130 000 грн за вирахуванням франшизи (розмір збитків, які безумовно не покриваються страховиком) 2 600 грн, що, таким чином, становить 127 400 грн.
Рішення суду в цій частині страховиком не оскаржено.
Враховуючи, що скаржник ОСОБА_1 не надав висновку експертизи щодо розміру збитку автомобілю позивача, який би спростовував правильність звіту № 2513-09-21 про оцінку колісного транспортного засобу автомобіля Lexus IS250, реєстраційний номер – НОМЕР_2 від 13.09.2021 року у розмірі 282 703,11 грн, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з  ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 152 703,11 грн (як різниці між розміром збитків, визначених звітом – 282 703,11 грн та розміром страхового відшкодування 127 400 грн, покладеного судом на страховика у максимальному розмірі ліміту страхування за вирахуванням франшизи).
Крім того, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції стягнуто з ОСОБА_1 майнові збитки у розмірі 152 703,11 грн без додавання розміру франшизи у сумі 2 600 грн у зв`язку з незаявленням цих вимог позивачем.
При цьому колегія суддів враховує принцип диспозитивності щодо неможливості погіршення становища скаржника внаслідок розгляду його ж апеляційної скарги та з огляду на не оскарження рішення суду іншими учасниками справи.
Тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнової шкоди (матеріального збитку) слід залишити без змін.
Крім того, в апеляційній скарзі відповідач також не погоджується із рішенням суду в частині стягнення моральної шкоди, і вказує, що позивачем до позовної заяви не додано належних доказів, які підтвердили спричинення йому моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.
Перевіривши доводи апеляційної скарги в цій частині та матеріали справи, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина четверта статті 23 ЦК України).
Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 686/12403/21 зроблено висновок, що: "розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.
Моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності".
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV (Станков) v. BULGARIA (Болгарії) § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що: "виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства".
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач, зокрема, обґрунтовував тим, що належний йому автомобіль був основним засобом пересування для позивача та його родини. Пошкодження належного автомобіля відповідачем завдало сильних душевних страждань та негативно вплинуло на його моральний стан у зв`язку з перенесеним стресом щодо пошкодження майна.
Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції, врахувавши характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, істотність вимушених негативних змін у звичному способі життя, а також поведінку відповідача, який тривалий час (більш ніж чотирьох роки) не вживав заходів для навіть часткового відшкодування завданих збитків, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.
Колегія суддів вважає висновок суду у цій частині правильним, а зазначений розмір компенсації моральної шкоди цілком відповідає засадам розумності та справедливості.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 20.07.2026 року.

Головуючий:       О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова