ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2026 р. | Справа № 480/1118/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. , Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.02.2026 (головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета) у справі №480/1118/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач ) звернулася з позовом, в якому просила суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 16.01.2025 №183450034521 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ГУПФУ в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 з 09.01.2025 на підставі п."б" ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року №213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" з врахуванням Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.02.2026 задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФУ в Запорізькій області від 16.01.2024 №183450034521, прийняте за результатом розгляду заяви від 09.01.2025, про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах за Списком №2.
Зобов`язано ГУПФУ в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу за Списком №2 період роботи з 10.07.1995 до 31.07.2007 на посаді фельдшера-лаборанта клінічної лабораторії Сумської обласної інфекційної лікарні (перейменовано у “Сумську обласну клінічну інфекційну лікарню ім. З.Й. Красовицького”), а також з 01.08.2007 до 30.09.2008 включно у Сумському обласному протитуберкульозному диспансері на посаді "лаборант з вищою освітою в бактеріологічному відділі".
Зобов`язано ГУПФУ в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.01.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, із зарахуванням до пільгового стажу за Списком №2 періоди роботи з 10.07.1995 до 31.07.2007 на посаді фельдшера-лаборанта клінічної лабораторії Сумської обласної інфекційної лікарні (перейменовано у “Сумську обласну клінічну інфекційну лікарню ім. З.Й.Красовицького”), а також з 01.08.2007 до 30.09.2008 включно у Сумському обласному протитуберкульозному диспансері на посаді "лаборант з вищою освітою в бактеріологічному відділі”, з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020по справі 1-5/2018 (746/15) та п. “б” ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року №213-VІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” та прийняти рішення по суті заяви від 09.01.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
У задоволенні інших вимог - відмовлено.
ГУПФУ в Запорізькій області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи, просило скасувати таке рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування вимог скарги зазначає, що пенсійним органом в спірних правовідносинах затосовано чинні нормативні акти , які Конституційним Судом України неконституційними не визнавалися.
Зазначає, що відмовляючи позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах, відповідачем не допущено протиправних дій у відношенні позивача. 
Вважає, що оспорюване рішення відповідача прийнято у межах повноважень та у спосіб, що визначений чинним законодавством, а тому відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування. 
Позивач не подала відзив на апеляційну скаргу.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначений склад колегії: головуючий суддя Русанова В.Б., судді Бегунц А.О., П`янова Я.В.
У зв`язку із відпусткою судді П`янової Я.В., на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначений новий склад колегії: головуючий суддя Русанова В.Б., судді Бегунц А.О., Присяжнюк О.В.
Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що позивач після досягнення 53 років звернулась до територіального органу ПФУ із заявою від 09.01.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 (а.с.93 зворот. бік арк.,94).
За результатом розгляду заяви відповідачем прийнято рішення ГУПФУ в Запорізькій області від 16.01.2024 №183450034521 (а.с.111), яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком №2 та зазначено, що вік заявниці становить 53 роки 3 місяці 4 дні.
Згідно рішення, страховий стаж позивача становить 32 роки 9 місяців 15 днів, стаж роботи за Списком 2 - відсутній. До пільгового стажу не зараховано дані довідки № 83/4 від 12.11.2024, оскільки відсутня атестація робочих місць, а тому прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу відповідно ст.114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи та не досягнення віку.
Позивач, не погодившись з вищевказаним рішенням, звернулася з позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюване рішення пенсійного органу, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі також – Закон № 1058-IV), який набрав чинності 01.01.2004.
Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.
Згідно з ч.1 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За приписами ч.2 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Також, ч.4 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
З аналізу наведених норм слідує, що до набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а саме: до 01.01.2004, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу, в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.2004.
Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 (далі по тексту – Закон № 1788-XII), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Згідно з п. 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Пунктом 3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Згідно з п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 № 58 (далі - Інструкція № 58), заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу. До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Пунктом 2.4 Інструкції № 58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Право працівників закладів охорони здоров`я на пенсію за віком на пільгових умовах визначають за чинними Списками №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, Постановою КМУ від 11.03.1994 №162, від 16.01.2003 №36, від 24 червня 2016 р. № 461.
Судом встановлено, що трудовою книжкою позивача підтверджується, що позивач з 10.07.1995 до 31.07.2007 включно працювала в Сумській обласній інфекційній лікарні (в подальшому перейменовано в КП «Сумська обласна клінічна інфекційна лікарня ім..З.Й.Красовицького») на посаді «фельдшер-лаборант клінічної лабораторії», а в період з 01.08.2007 до 30.09.2008 включно – у Сумському обласному протитуберкульозному диспансері на посаді "лаборант з вищою освітою в бактеріологічному відділі" (а.с.16-17).
Згідно рішення пенсійного органу підставою не зарахування періоду роботи з 01.08.2007 до 30.09.2008, згідно з довідкою №83/4 від 12.11.2024, зазначено відсутність проведеної атестації відповідного робочого місця.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, довідка КНП СОР «Регіональний клінічний фтизіопульмонологічний медичний центр» №83/4 від 12.11.2024 містить відомості про роботу позивача з 01.08.2007 до 30.09.2008 на посаді лаборанта з вищою (немедичною) освітою в бактеріологічному відділу лабораторії та виконання повний робочий день бактеріологічними дослідженнями живих збудників на туберкульоз. Зазначено, що посада та робота позивача передбачена Списком №2 розділ ХХІV підрозділом 24а на підставі постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах” №36 від 16.01.2003. Вказано, що атестація робочих місць проведена Наказом №84а від 14.05.2007 (а.с.10).
За змістом довідки №83/4 від 12.11.2024 (а.с.10, зворот) КНП СОР «Регіональний клінічний фтизіопульмонологічний медичний центр» є правонаступником КЛПЗ «Сумський обласний протитуберкульозний диспансер».
З урахуванням наведеного, висновок відповідача про відсутність проведеної атестації робочого місця позивача у період з 01.08.2007 до 30.09.2008 спростовується документами, поданими позивачем із заявою про призначення пенсії та, відповідно, є необґрунтованим.
При цьому, відповідач не заперечує віднесення вищезазначеної посади позивача до роботи на посаді, у період з 01.08.2007 до 30.09.2008 включно, яка надає право на обрахунок стажу роботи в пільговому обчисленні.
Зауваження щодо оформленої довідки №83/4 від 12.11.2024 у відповідача також відсутні.
Відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем під час розгляду справи не спростовано право позивача на зарахування до пільгового стажу за Списком №2 періоду роботи з 01.08.2007 до 30.09.2008 включно, на посаді "лаборант з вищою (немедичною) освітою в бактеріологічному відділ лабораторії ”. 
З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що період роботи позивача з 01.08.2007 до 30.09.2008 підлягає зарахуванню до пільгового стажу.
Щодо періоду 10.07.1995 до 31.07.2007.
Як вірно встановлено судом першої інстанції записами трудової книжки позивача підтверджується, що позивач з 10.07.1995 до 31.07.2007 включно працювала в Сумській обласній інфекційній лікарні (в подальшому перейменовано в КП «Сумська обласна клінічна інфекційна лікарня ім..З.Й.Красовицького») на посаді "фельдшер-лаборант".
Підстав не врахування зазначеного періоду у пільговому обчисленні при розгляді заяви рішення пенсійного органу не містить.
Крім того, колегія суддів враховує, що у територіального органу ПФУ наявна інформація з 1998 року про роботу позивача на посадах в Сумській обласній інфекційній лікарні (в подальшому перейменовано в КП «Сумська обласна клінічна інфекційна лікарня ім. З.Й. Красовицького») та у Сумському обласному протитуберкульозному диспансері, про що свідчить витяг з Реєстру застрахованих осіб (а.с.50-55).
Стаття 60 Закону №1788 визначає пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах, якою встановлено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Отже, стаття 60 Закону №1788 виокремлює медичні заклади робота в яких зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Таким закладами є: лепрозорні і протичумні заклади охорони здоров`я; заклади (відділення) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД; інші інфекційні заклади (відділення) охорони здоров`я; патолого-анатомічні і реанімаційні відділення закладів охорони здоров`я; заклади з надання психіатричної допомоги.
За визначенням статті 1 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб":
- інфекційні хвороби - розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення;
- небезпечні інфекційні хвороби - інфекційні хвороби, що характеризуються важкими та (або) стійкими розладами здоров`я в окремих хворих і становлять небезпеку для їх життя та здоров`я;
- особливо небезпечні інфекційні хвороби - інфекційні хвороби (у тому числі карантинні: чума, холера, жовта гарячка), що характеризуються важкими та (або) стійкими розладами здоров`я у значної кількості хворих, високим рівнем смертності, швидким поширенням цих хвороб серед населення;
- джерело збудника інфекційної хвороби (далі - джерело інфекції) - людина або тварина, заражені збудниками інфекційної хвороби.
Відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 19.07.1995 № 133 "Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб" черевний тиф, паратифи, дизентерія (шагальоз), сальмонельоз, ієрсініоз, псевдотуберкульоз відносяться до групи небезпечних та особливо небезпечних інфекційних хвороб.
За змістом ст.33 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" основними напрямами діяльності державної санітарно-епідеміологічної служби є: здійснення державного санітарно-епідеміологічного нагляду; визначення пріоритетних заходів у профілактиці захворювань, а також у охороні здоров`я населення від шкідливого впливу на нього факторів навколишнього середовища; вивчення, оцінка і прогнозування показників здоров`я населення залежно від стану середовища життєдіяльності людини, встановлення факторів навколишнього середовища, що шкідливо впливають на здоров`я населення; підготовка пропозицій щодо забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення, запобігання занесенню та поширенню особливо небезпечних (у тому числі карантинних) та небезпечних інфекційних хвороб; контроль за усуненням причин і умов виникнення і поширення інфекційних, масових неінфекційних захворювань, отруєнь та радіаційних уражень людей; державний облік інфекційних і професійних захворювань та отруєнь; видача висновків державної санітарно-епідеміологічної експертизи щодо об`єктів поводження з відходами; встановлення санітарно-гігієнічних вимог до продукції, що виробляється з відходів, та видача гігієнічного сертифіката на неї; методичне забезпечення та здійснення контролю під час визначення рівня небезпечності відходів.
Водночас, чинним законодавством України не визначено переліку закладів, які відносяться до інфекційних, так і не надано безпосереднього їх визначення.
Відповідно до нормативного документу «Державні санітарні правила та норми, гігієнічні нормативи. Правила влаштування і безпеки роботи в лабораторіях (відділах, відділеннях) мікробіологічного профілю ДСП 9.9.5.-080-02, затвердженого постановою Головного державного санітарного лікаря України від 28 січня 2002 р. № 1, лабораторія - організація або її структурний підрозділ, що виконує експериментальні, діагностичні або виробничі роботи з патогенними біологічними агентами.
Працівники бактеріологічних лабораторій закладів охорони здоров`я України всіх рівнів в межах своїх посадових обов`язків постійно працюють з матеріалом, потенційно інфікованим збудниками інфекційних хвороб, а також із живими збудниками інфекційних хвороб. Вищевказане передбачено їх кваліфікаційними характеристиками (довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників системи охорони здоров`я, затверджений наказом МОЗ від 29 березня 2002 року № 117).
Згідно з роз`ясненнями Міністерства охорони здоров`я України (МОЗ) № 05.03-18-54/973 від 27.01.2010 "інфекційний заклад (відділення)" - це заклад (відділення), де надають медичну допомогу хворим на інфекційні хвороби (тобто інфекційна лікарня або інфекційне відділення, протитуберкульозний заклад або відділення тощо) або працюють з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб (тобто бактеріологічна лабораторія).
Також у вказаних роз`ясненнях МОЗ України зазначено, що бактеріологічні лабораторії закладів державної санітарно епідеміологічної служби повною мірою мають право бути прирівняними до інфекційних відділень, а обчислення стажу роботи у подвійному розмірі для нарахування пенсії працівникам бактеріологічних лабораторій не суперечить законодавству України.
Так, працівники бактеріологічних лабораторій закладів охорони здоров`я України всіх рівнів в межах своїх посадових обов`язків постійно працюють з матеріалом, потенційно інфікованими збудниками інфекційних хвороб, а також із живими збудниками інфекційних хвороб, що передбачено їх кваліфікаційними характеристиками у довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників системи охорони здоров`я, що затверджений наказом МОЗ від 29.03.2002 за № 117.
Інструкція по санітарно-епідеміологічному режиму і охороні праці персоналу інфекційних лікарень (відділень), затверджена наказом МОЗ СРСР № 916 від 4 серпня 1983 року, що діє на території України згідно вказівки МОЗ України № 165 від 28 травня 1996 року, призначена для головних лікарів і персоналу інфекційних лікарень і інфекційних відділень, а також для працівників санітарно-епідеміологічних та дезінфекційних станцій, містить ідентичні вимоги і норми щодо режиму та охорони праці працівників інфекційних лікарень (відділень), бактеріологічних і вірусологічних лабораторій інфекційних лікарень та бактеріологічних лабораторій, що обслуговують інфекційні відділення лікарень.
Таким чином, робота позивач у відповідні періоди була пов`язана з дослідженнями на небезпечні інфекції та збудники таких небезпечних інфекційних захворювань, внаслідок чого може бути прирівняна до роботи в інфекційних закладах.
Робота у туберкульозних (протитуберкульозних) диспансерах зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі (лист Міністерства охорони здоров`я України від 20.01.2004 № 10.01.09/57).
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що періоди роботи позивача з 10.07.1995 до 31.07.2007 на посаді фельдшера-лаборанта клінічної лабораторії Сумської обласної інфекційної лікарні (яку перейменовано у «Сумську обласну клінічну інфекційну лікарню ім. З.Й. Красовицького») та з 01.08.2007 до 30.09.2008 у Сумському обласному протитуберкульозному диспансері на посаді "лаборант з вищою освітою в бактеріологічному відділі" мають зараховуватися до спеціального стажу в подвійному розмірі, відповідно до ст.60 Закону №1788.
Так, відповідно до розділу XXIV Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах є 22600000-1754б - робітники, які безпосередньо обслуговують хворих: 2260000а : а) у туберкульозних та інфекційних установах, відділеннях, кабінетах: 2260000а - середній медичний персонал 2260000а - молодший медичний персонал.
Отже, займана позивачем посада входить до Списку №2.
Згідно з п.3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що були чинними на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.
Відтак, однією із умов зарахування до пільгового стажу певного періоду роботи на відповідній посаді або за професією є включення цієї посади або професії до списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, що діяли в період такої роботи та наявність результатів атестації робочих місць. Вимоги щодо обов`язкового підтвердження документами умов праці до 21.08.1992 та проведення атестації після цієї дати є похідними від основної умови про внесення цієї професії до діючих списків.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19) зазначила, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.
Колегія суддів також враховує, що п.“б” ч.1 ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02 березня 2015 року №213-VIII, який набув чинності з 01 квітня 2015 року, передбачав, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 50 років - по 31 березня 1965 року включно.
Працівникам, які не мають стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах, призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи. Зазначене зменшення пенсійного віку жінкам застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року.
Пункт 2 розділу XV Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” в редакції до 11 жовтня 2017 передбачав, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України “Про пенсійне забезпечення”.
З урахуванням наведеного, і після набуття чинності нормами Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, правила призначення пенсій за Списком №2 регламентувались п. “б” ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
Вказане правове регулювання існувало до набрання чинності нормами Закону України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій”, яким текст Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” був доповнений, зокрема, ст.114.
Разом з цим, Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” у новій редакції був викладений також п.2 розділу XV Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, в редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій”, на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 50 років - по 31 березня 1965 року включно.
Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.
Зазначені норми закону почали застосовуватись з 01 жовтня 2017 року, з огляду на що, з 01 жовтня 2017 року правила призначення пенсій за Списком № 2 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: п.“б” ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02 березня 2015 року та п.2 ч.2 ст.114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” в редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій”.
Правила вказаних законів були повністю уніфікованими.
Разом з тим, в подальшому, рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” зі змінами, внесеними Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02 березня 2015 року.
Таким чином, з 23 січня 2020 року в Україні існують два Закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №2, а саме: п. “б” ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції до внесення змін Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02 березня 2015 року та п.2 ч.2 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” в редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій”.
Отже, правила зазначених законів містять розбіжність відносно позивача щодо вікового цензу, у випадку, якщо вона має не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, однак не має 10 років пільгового стажу.
Так, відповідно до п. “б” ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції до внесення змін Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02 березня 2015 року працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам.
Статтею 12 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин встановлено, що право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Водночас, п.2 ч.2 ст.114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” в редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” встановлено, що працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.
При цьому, відповідно до абзацу першого частини першої статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Отже, у випадку, якщо позивач не має стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці 10 років, але має не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності відповідного страхового стажу буде мати право на призначення пенсії на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку, але відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення” віковий ценз зменшується до 55 років, а відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” - до 60 років.
Стосовно недосягнення позивачем необхідного віку, колегія суддів враховує наступне.
У третьому пункті рішення № 1-р/2020 визначено порядок його виконання щодо тих осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року (набрання чинності Законом № 213-VIII) на посадах, визначених у вказаних нормах. Отже, Конституційний Суд в рішенні № 1-р/2020 визначив спосіб захисту та відновлення прав осіб, що зазнали їх порушення у зв`язку з ухваленням Закону № 213-VIII.
В даному випадку, позивач працювала до 01 квітня 2015 року на посадах, робота на яких підлягає зарахуванню відповідачем до пільгової за Списком №2, а тому із врахуванням п.3 рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 до позивача підлягає застосуванню ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції до внесення змін Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02 березня 2015 року. 
Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного суду, викладеною у постанові від 03 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність. 
Відповідно, найбільш сприятливим для позивача є підхід, коли віковий ценз має бути встановлений на рівні найменшої величини, тобто 55 років.
Таким чином, правильними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 16.01.2024 №183450034521, прийнятого за результатом розгляду заяви від 09.01.2025, про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах за Списком №2.
Доводи апелянта, що оскільки ГУ ПФУ в Запорізькій області розглядало заяву позивача про призначення пенсії від 09.01.2025, тому територіальним органом Пенсійного фонду України, уповноваженим на виконання рішення суду, може бути визначено лише ГУ ПФУ в Сумській області, тому що позивачка мешкає в м. Суми, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне. 
Згідно з п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (в редакції, чинній на час звернення позивача із заявою від 09.01.2025), після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Відповідно до п.4.10 Порядку №22-1 після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.
Отже, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що при опрацюванні заяв про призначення та перерахунок пенсії органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності, суть якого полягає в тому, що рішення про призначення пенсії (переведення на інший вид пенсії) приймає не той територіальний орган Пенсійного фонду України, до якого було подано заяву за місцем фактичного проживання особи або місцем реєстрації, а інший.
З огляду на приписи Порядку №22-1 процедура призначення пенсії в даному випадку покладена на ГУ ПФУ в Запорізькій області.
Відтак, оскільки у спірних відносинах компетентним органом для розгляду заяви позивача про призначення пенсії визначено ГУ ПФУ в Запорізькій області, то саме цей орган і має завершити процедуру розгляду заяви позивача про призначення пенсії.
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду у постанові від 04.04.2019 у справі №204/362/17, оскільки вона не є релевантною до спірних відносин, оскільки сформована до внесення змін постановою Пенсійного фонду України №25-1 від 16.12.2020 в Порядок №22-1, якими п.4.2, п. 4.10 Порядку №22-1 викладено в новій редакції.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову.
Висновки суду в цій частині також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеною у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 537/3480/17 та від 27 листопада 2019 року у справі №748/696/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 541/543/17-а, від 16.12.2021 по справі № 500/1879/20.
Згідно з частинами 1-3 ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в частині задоволення позову без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі №480/1118/25 в частині задоволення позову залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя | | В.Б. Русанова
Судді | | А.О. Бегунц   О.В. Присяжнюк