ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

12 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 359/3064/21
провадження № 61-5715св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року у складі судді Семенюти О. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Поливач Л. Д.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила: здійснити поділ в натурі домоволодіння на АДРЕСА_1 та передати у їй власність частину житлового будинку, що складається з веранди 1-І площею 8, 7 кв. м, кухні 1-1 площею 5, 8 кв. м, житлової кімнати 1-2 площею 7, 7 кв. м, житлової 
кімнати 1-3 площею 12, 9 кв. м та житлової кімнати 2-4 площею 10, 5 кв. м, а також такі надвірні будівлі та господарські споруди: веранду «а», убиральню «Г», ґанок «а-1» та колонку питну «Ж»; передати у власність ОСОБА_2 іншу частину житлового будинку, що складається з передпокою 2-1 площею 12,2 кв. м, кухні 2-2 площею 20, 1 кв. м, санвузла 2-3 площею 5, 8 кв. м та житлової кімнати 2-5 площею 9,3 кв. м., а також такі надвірні будівлі та господарські споруди: погріб під частиною будівлі «В», прибудову «а2», сарай «Б», ґанок «а3» та яму вигрібну «З»; інші надвірні будівлі та господарські споруди, а саме колонку питну «Ж», хвіртку № 1, огорожу № 2, огорожу № 3, огорожу № 4 та ворота № 5, залишити у спільній частковій власності сторін з визнанням за кожним співвласником права власності на 1/2 частку в цих об`єктах нерухомого майна.

Позов мотивувала тим, що 21 травня 2015 року вона придбала в ОСОБА_3 1/2 частку в домоволодінні на АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частка в цьому об`єкті нерухомого майна належить ОСОБА_2 . 

Послалася на те, що 21 травня 2015 року  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір конкретного користування, за яким у користування ОСОБА_3 передана частина житлового будинку, що складається з веранди 1-І площею 8,7 кв. м., кухні 1-1 площею 5,8 кв. м., житлової кімнати 1-2 площею 7,7 кв. м., житлової кімнати 1-3 площею 12,9 кв. м., а також убиральня «Г». У користування ОСОБА_2 передана інша частина житлового будинку, що складається з передпокою 2-1 площею 12,2 кв. м., кухні 2-2 площею 20,1 кв. м., санвузла 2-3 площею 5,8 кв. м., житлової кімнати 2-4 площею 10,5 кв. м., житлової кімнати 2-5 площею 9,3 кв. м., а також погріб під частиною будівлі «В», сарай «Б» та яма вигрібна «З». Інші надвірні будівлі та господарські споруди, а саме колонка питна «Ж», огорожа №, хвіртка № 1, огорожа № 2, огорожа № 3, огорожа № 4 та ворота № 5 залишені у спільному користуванні співвласників домоволодіння.

Зазначила, що після того як вона придбала в ОСОБА_3 1/2 частку в домоволодінні, умови договору конкретного користування від 21 травня 2015 року зберегли свою обов`язковість для сторін. Тому є необхідність здійснити поділ домоволодіння в натурі.

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд визнати за нею право власності на прибудову «а2» на АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов мотивувала тим, що побудувала зазначену прибудову за власні кошти у 2007 році, тобто задовго до придбання ОСОБА_1 1/2 частки в домоволодінні. Ця прибудова не є об`єктом права спільної сумісної власності, а є її особистою власністю.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням від 15 листопада 2024 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Здійснив поділ в натурі домоволодіння на АДРЕСА_1 та виділив у власність ОСОБА_1 частину житлового будинку на АДРЕСА_1 загальною площею 35,1 кв. м, що складається з таких приміщень: веранди 1-І площею 8,7 кв. м, кухні 1-1 площею 5,8 кв. м, житлової кімнати 1-2 площею 7,7 кв. м, житлової кімнати 1-3 площею 12,9 кв. м.

Виділив у власність ОСОБА_2 іншу частину домоволодіння на АДРЕСА_1 , що складається з таких приміщень житлового будинку загальною площею 57,9 кв. м: передпокою 2-1 площею 12,2 кв. м, кухні 2-2 площею 20,1 кв. м, санвузла 2-3 площею 5,8 кв. м, житлової кімнати 2-4 площею 10,5 кв. м та житлової кімнати 2-5 площею 9,3 кв. м, а також таких господарських будівель і споруд: ґанку «а3», сараю «Б», погребу під частиною будівлі «В» та вигрібної ями «З».

Огорожу № 3 та ворота № 5 залишив у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за відступлення від розміру часток в домоволодінні в сумі 359 089,00 грн.

Припинив право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на домоволодіння на АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимоги про поділ домоволодіння в натурі за іншим варіантом відмовив.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив.

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Суд мотивував рішення тим, що поділ в натурі домоволодіння за відступу від ідеальних часток буде відповідати умовам договору користування домоволодінням та буде справедливим для сторін цієї справи, адже у перших двох варіантах із співвласниці також стягується грошова компенсація, яка у грошовому вираженні майже ідентична розміру компенсації за умов поділу за фактичним користуванням. 

Відмовляючи у зустрічному позові, суд виходив з його недоведеності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оскаржили його в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою від 08 квітня 2025 року Київський апеляційний суд апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зауважив, що обраний місцевим судом варіант поділу домоволодіння не лише є справедливим для сторін з точки зору належного користування своїм майном, але й не потребуватиме додаткових витрат на виконання будівельних робіт з переобладнання житлового будинку.

Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність зустрічного позову.
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
04 травня 2025 року ОСОБА_2 подала через свого представника - адвоката Спаського А. Ю. до Верховного Суду касаційну скаргу, сформовану в підсистемі «Електронний суд», у якій просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольнити зустрічний позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, які мають значення для справи та без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зазначила, що вона як співвласник будинку самостійно здійснила прибудову, що є її власністю. 

09 травня 2025 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку через свого представника - адвоката Ковальчука С. М. до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її первісний позов повністю та поділити домоволодіння за варіантом поділу, обраним в її позовній заяві.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, які мають значення для справи та без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою від 20 червня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 та витребував матеріали цивільної справи.

Ухвалою від 25 червня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 

04 липня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Суди встановили, що 08 лютого 2006 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким набула право власності на 1/2 частку в домоволодінні на АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 березня 2006 року № 10093996.

У цей же день ОСОБА_4 також отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким набув право власності на іншу 1/2 частку в домоволодінні на АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 березня 2006 року № 10049774.

18 вересня 2008 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, за яким відчужив у власність ОСОБА_3 1/2 частку в домоволодінні на АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 грудня 2008 року № 21427602.

21 травня 2015 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір конкретного користування, за яким сторони визначили порядок спільного користування домоволодінням на АДРЕСА_1 . Зокрема, у користування ОСОБА_3 передані такі приміщення житлового будинку: веранда 1-І площею 8,7 кв. м, кухня 1-1 площею 5,8 кв. м, житлова кімната 1-2 площею 7,7 кв. м та житлова кімната 1-3 площею 12,9 кв. м, а також убиральня «Г». У користування ОСОБА_2 передані інші приміщення житлового будинку: передпокій 2-1 площею 12,2 кв. м, кухня 2-2 площею 20,1 кв. м, санвузол 2-3 площею 5,8 кв. м, житлова кімната 2-4 площею 10,5 кв. м та житлова кімната 2-5 площею 9,3 кв. м; а також такі господарські будівлі і споруди: погріб під частиною будівлі «В», сарай «Б» та вигрібна яма «З». У спільному користуванні співвласників залишені колонка питна «Ж», огорожа № та огорожа № 1 - 5.

У той же день ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_1 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким відчужив у власність ОСОБА_1 1/2 частку в домоволодінні на АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 травня 2015 року № 37877960.

З технічного паспорта на житловий будинок на АДРЕСА_1 відомо, що спірне домоволодіння складається із житлового будинку, до складу якого входить веранда 1-І площею 8,7 кв. м, кухня 1-1 площею 5,8 кв. м, житлова кімната 1-2 площею 7,7 кв. м, житлова кімната 1-3 площею 12,9 кв. м, передпокій 2-1 площею 12,2 кв. м, кухня 2-2 площею 20,1 кв. м, санвузол 2-3 площею 5,8 кв. м, житлова кімната 2-4 площею 10,5 кв. м та житлова кімната 2-5 площею 9,3 кв. м, а також з таких надвірних будівель та господарських споруд: погреба під частиною будівлі «В», сараю «Б», убиральні «Г», ґанку «а-1», ґанку «а3», колонки питної «Ж», вигрібної ями «З», огорожі №, хвіртки № 1, огорожі № 2, огорожі № 3, огорожі № 4, воріт № 5.

У справі була проведена судова оціночно-будівельна та будівельно-технічна експертиза. У ході проведення дослідження експерт здійснював огляд спірного домоволодіння та виявив, що ґанок «а-1», убиральня «Г», колонка питна «Ж», огорожа №, хвіртка № 1, огорожа № 2 та огорожа № 4 демонтовані. Тому об`єктом поділу є домоволодіння на АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку, до складу якого входить веранда 1-І площею 8,7 кв. м, кухня 1-1 площею 5,8 кв. м, житлова кімната 1-2 площею 7,7 кв. м, житлова кімната 1-3 площею 12,9 кв. м, передпокій 2-1 площею 12,2 кв. м, кухня 2-2 площею 20,1 кв. м, санвузол 2-3 площею 5,8 кв. м, житлова кімната 2-4 площею 10,5 кв. м. та житлова кімната 2-5 площею 9,3 кв. м, а також з таких надвірних будівель та господарських споруд: погреба під частиною будівлі «В», сараю «Б», ґанку «а3», вигрібної ями «З», огорожі № 3, воріт № 5.

За результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 21 листопада 2023 року № 10246 вбачається можливість поділу в натурі домоволодіння на АДРЕСА_1 з урахуванням умов договору конкретного користування, укладеного 21 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Зокрема, експерт запропонував виділити у власність ОСОБА_1 частину житлового будинку загальною площею 35,1 кв. м, що складається з 
веранди 1-І площею 8,7 кв. м, кухні 1-1 площею 5,8 кв. м, житлової кімнати 1-2 площею 7,7 кв. м, житлової кімнати 1-3 площею 12,9 кв. м, а у власність ОСОБА_2 виділити іншу частину житлового будинку, що складається з таких приміщень загальною площею 57,9 кв. м: передпокою 2-1 площею 12,2 кв. м, кухні 2-2 площею 20,1 кв. м, санвузла 2-3 площею 5,8 кв. м, житлової кімнати 2-4 площею 10,5 кв. м та житлової кімнати 2-5 площею 9,3 кв. м, а також таких господарських будівель і споруд: ґанку «а3», сараю «Б», погребу під частиною будівлі «В» та ями вигрібної «З»; огорожу № 3 та ворота № 5 залишити у спільному користуванні сторін.

У грошовому вираженні частка ОСОБА_1 у домоволодінні буде меншою на 359 08,00 грн, а частка ОСОБА_2 - збільшена на 359 08,00 грн. У такому разі ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню грошова компенсація за відступлення від розміру часток в домоволодінні в розмірі 359 089,00 грн.

Експерт запропонував ще два варіанти поділу в натурі домоволодіння, в яких у власність ОСОБА_1 виділяється житлова кімната 2-4 площею 10,5 кв. м або житлова кімната 2-5 площею 9,3 кв. м.

За варіантом поділу № 1 ОСОБА_2 не тільки буде позбавлена житлової кімнати 2-5 площею 9,3 кв. м, а також з неї будуть стягуватись грошові кошти в розмірі 300 075,00 грн.

За варіантом № 2 ОСОБА_2 буде позбавлена житлової кімнати 2-4 площею 10,5 кв. м, а також з неї підлягатиме стягненню сума коштів в розмірі 295 023,00 грн;

А за варіантом поділу домоволодіння в натурі, визначеним з урахуванням договору конкретного користування від 21 травня 2015 року, із ОСОБА_2 стягуватимуться грошові кошти в розмірі 359 089,00 грн, водночас за нею зберігатимуться житлові кімнати 2-4 та 2-5, якими вона користується протягом значного періоду часу.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

За змістом цієї статті право кожного із співвласників пов`язується із часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна в цілому.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частина третя статті 358 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 358 ЦК України, якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

За частинами першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

За наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві (див. пункт 7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі № 357/3145/20).

У постанові від 23 вересня 2025 року у справі № 372/1281/21 Верховний Суд дійшов висновку про те, що визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

У постанові 26 липня 2023 року у справі № 201/1346/18 Верховний Суд зазначив, що визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. У той же час порядок користування будинком підлягає врахуванню при поділі будинку.

У цій же постанові Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що варіант № 4 розподілу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами домоволодіння між співвласниками максимально наближений до рівності часток та найбільше відповідає інтересам сторін, оскільки спірне нерухоме майно фактично вже поділено та використовується сторонами й не потребує виконання складних робіт з переобладнання.

Подібно до обставин наведеної справи, у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій зауважили, що експерт запропонував три варіанти поділу домоволодіння, визначаючи які він врахував розмір часток співвласників. Однак, один із запропонованих варіантів поділу також врахував вже протягом тривалого часу встановлений між співвласниками порядок користування майном. Суди звернули увагу, що кожен з трьох варіантів передбачає відступ від ідеальної частки та необхідність сплати однією зі сторін грошової компенсації, розмір якої у всіх варіантах є відносно подібним. Разом з цим, один з варіантів, який враховує раніше встановлений порядок користування майном, є найбільш справедливим для сторін з точки зору належного користування своїм майном і водночас не потребує додаткових витрат на виконання будівельних робіт з переобладнання житлового будинку.

Такі висновки судів попередніх інстанцій щодо вирішення спору по суті не суперечать висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Що стосується аргументів  ОСОБА_1 щодо різної вартості часток співвласників через набуття іншою співвласницею у власність прибудови, побудованої значно пізніше за основний будинок, то вони є суперечливими, оскільки у своєму позові ОСОБА_1 сама просила залишити цю прибудову у власності ОСОБА_2 . 

Тому доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 не можна визнати обґрунтованими.

Основним аргументом ОСОБА_2 є те, що прибудова до спірного домоволодіння не мала враховуватися при поділі майна, оскільки вона побудувала її за власний кошт. Проте суди дійшли висновку про недоведеність цих тверджень, оскільки на доведення цього факту позивачка за зустрічним позовом не надала належних та допустимих доказів.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

У цілому доводи касаційної скарги  ОСОБА_2 зводяться до переоцінки доказів (фактично заявниця спонукає касаційний суд до висновку про достатність наданих нею доказів на підтвердження вимог зустрічного позову, попри те, що суди попередніх інстанцій дійшли протилежного висновку), що, в силу положень статті 400 ЦПК України, не належить до повноважень Верховного Суду.

Отже, суди попередніх інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, змістом первісного та зустрічного позовів та надавши правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, врахувавши практику Верховного Суду, дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, поділивши спірне домоволодіння за варіантом поділу, який є справедливим, відповідає інтересам сторін, враховує розмір часток співвласників та інші суттєві обставини, що впливають на належне користування своїм майном.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які послалися заявники у касаційних скаргах.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З урахуванням доводів касаційних скарг, що стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів попередніх інстанцій.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун