ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 серпня 2026 року       м. Чернівці
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду Потоцький В.П., за участю захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, – ОСОБА_1 – адвоката Гермаковського О.І., представника потерпілого – адвоката Ковалюка М.Г. (у режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 травня 2026 року,
ВСТАНОВИВ:
Постановою Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 травня 2026 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватою у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.173-2, ч. 2 ст.173-8 КУпАП, і накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 665 грн 60 коп.
Згідно з постановою районного суду, 16 березня 2026 року близько 08 год. 30 хв. у АДРЕСА_1 ОСОБА_1 стосовно свого малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинила домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, а саме схопила дитину за верхній одяг, силоміць помістила до автомобіля марки «Skoda» та намагалася вивезти, незважаючи на плач, опір і небажання хлопчика їхати з нею, чим завдала шкоди його психічному здоров`ю.
Крім того, ОСОБА_1 , будучи особою, стосовно якої 16 березня 2026 року о 12 год. 00 хв. винесено терміновий заборонний припис серії ЕТ №105676 строком на десять діб із забороною в будь-який спосіб контактувати з малолітнім ОСОБА_2 , близько 13 год. 15 хв. того самого дня контактувала з дитиною, чим не виконала встановлений приписом захід.

ЄУНСС: 713/1016/26     Головуючий в І інстанції: Кибич І.А.
НП:33/822/336/26   Головуючий в апеляційній ін-ції : Потоцький В.П.Категорія: ч.2 ст.173-2 КУпАП 

Не погоджуючись із постановою районного суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, а постанову районного суду скасувати й закрити провадження у справі на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях події та складу цих адміністративних правопорушень.
Доводи щодо поновлення строку обґрунтовує тим, що участі в розгляді справи 20 травня 2026 року не брала, про дату та час судового засідання належним чином повідомлена не була, копії постанови суду поштою не отримувала.
По суті апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що районний суд розглянув справу за її відсутності та позбавив її права надати пояснення, заперечити проти протоколів про адміністративне правопорушення, заявити клопотання й скористатися допомогою адвоката.
Стверджує, що між нею та батьком дитини ОСОБА_3 триває сімейний спір щодо місця проживання сина та порядку участі матері у його вихованні. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року їй забезпечено право на регулярне спілкування з дитиною, а тому 16 березня 2026 року вона мала намір реалізувати встановлене судом право на побачення із сином, а не вчинити щодо нього насильство.
Також посилається на заінтересованість ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_4 , недопустимість висновку приватного психолога ОСОБА_5 , відсутність у дитини тілесних ушкоджень і ненадання судом належної оцінки тому, що первинна подія відбулася о 08 год. 30 хв., тоді як терміновий заборонний припис було винесено лише о 12 год. 00 хв.
Заслухавши пояснення захисника, особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, який підтримав апеляційну скаргу, думку представника потерпілого, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши її доводи та матеріали справи про адміністративні правопорушення, апеляційний суд доходить такого.
Відповідно до ст.268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися правничою допомогою та брати участь у розгляді справи.
Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів своєчасного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи 20 травня 2026 року, а також вручення їй копії оскаржуваної постанови. 
За таких обставин строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин, а тому він підлягає поновленню.
Згідно зі ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, однак не обмежений її доводами, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Перевіркою матеріалів справи встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні домашнього насильства щодо малолітньої дитини відповідає фактичним обставинам справи.
Так, ч.1 ст.173-2 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру, внаслідок яких була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Частина друга цієї статті передбачає відповідальність за діяння, визначене частиною першою, вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи, та встановлює стягнення у виді штрафу від тридцяти до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, громадських робіт від сорока до п`ятдесяти годин або адміністративного арешту від двох до десяти діб.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» фізичне насильство охоплює, зокрема, штовхання, незаконне позбавлення волі та інші правопорушення насильницького характеру, а психологічне насильство – погрози, залякування, переслідування й інші діяння, якщо вони спричинили емоційну невпевненість, побоювання за безпеку або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, підтверджується сукупністю письмових доказів.
Так, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №692893 від 16 березня 2026 року ОСОБА_1 близько 08 год. 30 хв. по АДРЕСА_1 застосувала фізичну силу, не завдавши тілесних ушкоджень, а саме заштовхала в автомобіль марки «Skoda», д.н.з. НОМЕР_1 свого малолітнього сина ОСОБА_2 , чим вчинила домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, яке виразилось у залякування останнього, чим завдала шкода психічному здоров`ю ОСОБА_2 (а.с.1).
Із рапорту працівника поліції – старшого інспектора – чергового Вижницького РВП ГУНП в Чернівецькій області Слижука І.В. вбачається, що 16 березня 2026 року до Вижницького районного відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_1 із застосуванням фізичного примусу помістила малолітнього сина ОСОБА_2 до автомобіля та намагається його вивезти (а.с.2-3).
Зі змісту заяви ОСОБА_3 встановлено, що 16 березня 2026 року о 08 годині 30 хвилин, перебуваючи на вул. Українська,68, ОСОБА_1 шарпала за верхній одяг сина – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , насильно затягнула його у невідомий автомобіль, де примусово утримувала понад 6 годин. При цьому дитина була налякана, нічого не їла, не ходила до туалету. Також син повідомив, що ОСОБА_1 має намір вивезти його закордон, і зробить це будь-яким чином, що впливає на психологічний стан дитини (а.с.4).
У письмових поясненнях ОСОБА_3 уточнив, що після прибуття на місце події він побачив, що дитина перебувала у страху та плакала (а.с.6).
Зі змісту письмових пояснень свідка ОСОБА_6 убачається, що вона бачила як дві невідомі жінки намагаються силоміць заштовхати малолітню дитину до автомобіля. Дитина плакала, не бажала йти до автомобіля. У зв`язку з цим свідок викликала поліцію (а.с.5).
Із письмових пояснень свідка ОСОБА_7 убачається, що після прибуття на місце події вона бачила малолітнього ОСОБА_2 в автомобілі. Хлопчик перебував у схвильованому стані, плакав, висловлював небажання їхати з матір`ю та просив залишити його з батьком (а.с.7).
Згідно з заключенням за результатами психологічного обстеження малолітнього ОСОБА_2 від 27 березня 2026 року, наданого психологом ОСОБА_5 , пережита ОСОБА_2 16 березня 2026 року подія, пов`язана з матір`ю, має ознаки психотравмуючої, оскільки супроводжувалася сильним страхом, відчуттям безпорадності та страхом викрадення, що вплинуло на ставлення дитини до матері й викликало недовіру до дорослих. Психоемційний стан хлопчика охарактеризовано як посттравматичну тривожну реакцію середнього рівня з порушенням прив`язаності; у нього виявлено порушення сну, відмову від їжі, уникнення школи, психомоторні та соматичні прояви тривоги. При цьому зазначено, що такі симптоми не свідчать про сформовану клінічну картину тривожного розладу, а вказують на гостру стресову реакцію після пережитої травматичної події (а.с. 54-87).
Доводи ОСОБА_1 про недопустимість цього заключення не є обґрунтованими, зважаючи на те, що він не має наперед установленої сили та оцінюється судом у сукупності з іншими доказами зібраними у справі.
Крім того, ст.251 КУпАП передбачає можливість використання як доказів інших документів, що містять фактичні дані, необхідні для вирішення справи.
Та обставина, що обстеження проведене за зверненням ОСОБА_3 сама по собі не зумовлює його недопустимості.
В акті проведення оцінки рівня безпеки дитини зазначено, що фактичний догляд за ОСОБА_2 здійснюють батько ОСОБА_3 та бабуся ОСОБА_4 . Також відповідно до даних акту, на момент відвідування у дитини виявлена реакція у вигляді страху, тривоги (а.с. 94-96).
Із дослідженого відеозапису вбачається, що малолітній ОСОБА_2 упродовж запису перебуває в салоні автомобіля на руках у ОСОБА_1 . Під час спілкування з працівниками поліції дитина безпосередньо пояснила, що не бажала їхати з матір`ю, однак вона силоміць затягнула його до автомобіля, а бабусю, яка перебувала поруч, відштовхнули (а.с.99 – диск).
Отже, наведені докази в їх сукупності підтверджують, що дії ОСОБА_1 не обмежувалися словесним конфліктом чи звичайною спробою реалізувати право на побачення із сином, при цьому супроводжувалися фізичним примусом усупереч плачу й опору малолітнього, внаслідок чого дитині було завдано шкоди психічному здоров`ю.
Посилання апелянта на наявність судового рішення про встановлення порядку її спілкування із сином також не спростовує висновків районного суду.
Дійсно постановою Хмельницького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року ОСОБА_1 забезпечено право на спілкування з ОСОБА_2 у визначені дні та години, однак таке рішення не надавало їй права застосовувати до малолітнього фізичний примус, силоміць поміщати його до автомобіля та реалізовувати право на побачення способом, який суперечить безпеці, гідності та явно вираженій волі дитини.
За таких обставин, районний суд дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП.
Разом із тим апеляційний суд не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_1 за ч.2 ст.173-8 КУпАП.
Так, ч.2 ст. 173-8 КУпАП передбачено відповідальність за невиконання особою, стосовно якої винесено терміновий заборонний припис, установлених цим приписом заходів.
Обов`язковими ознаками складу цього адміністративного правопорушення є наявність чинного термінового заборонного припису, доведення його змісту до відома особи, встановлення конкретного передбаченого ним обмеження, а також умисне вчинення після набрання приписом чинності дій, що свідчать про невиконання такого обмеження.
Із термінового заборонного припису серії ЕТ № 105676 убачається, що його винесено 16 березня 2026 року о 12 год. 00 хв.
Отже, ранкова подія, яка відбулася близько 08 год. 30 хв., об`єктивно не могла утворювати невиконання цього припису.
Водночас у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД № 692894 та рапорті за подією № 269598188 лише зазначено, що близько 13 год. 15 хв. ОСОБА_1 після винесення термінового заборонного припису контактувала з постраждалою особою (а.с. 116-117).
Разом із тим у цих документах не конкретизовано, з ким саме контактувала ОСОБА_1 , не наведено місця, способу, тривалості та змісту такого контакту, не зазначено особу, яка безпосередньо його спостерігала, та джерело отримання працівником поліції відповідної інформації. Також не розкрито, у чому саме полягав контакт.
Пояснення ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 стосуються події, яка розпочалася близько 08 год. 30 хв., при цьому жодна із цих осіб у письмових поясненнях не повідомляє про окремий контакт ОСОБА_1 з ОСОБА_2 після 12 год. 00 хв.
Таким чином, належними й достатніми доказами не підтверджено, що ОСОБА_1 після 12 год. 00 хв. 16 березня 2026 року вчинила конкретну дію, заборонену терміновим заборонним приписом.
У зв`язку із цим провадження за ч.2 ст.173-8 КУпАП підлягає закриттю на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу цього адміністративного правопорушення.
Поряд з цим, накладений судом першої інстанції штраф у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн, відповідає мінімальній межі санкції ч.2 ст.173-2 КУпАП, характеру вчиненого правопорушення та даним про особу ОСОБА_1 , а тому підстав для зміни виду чи розміру адміністративного стягнення немає.
З урахуванням викладеного апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
На підставі наведеного та керуючись ст. 33, 247, 251, 252, 280, 294 КУпАП, суддя судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 травня 2026 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 травня 2026 року щодо ОСОБА_1 за ч.2 ст.173-8 КУпАП, скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення у цій частині закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях події і складу цього адміністративного правопорушення.
Вважати ОСОБА_1 такою, яку визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, та на яку накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн.
В іншій частині постанову районного суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Чернівецького 
апеляційного суду        В.П. Потоцький