ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2026 р. Справа№ 925/1334/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Сковородіної О.М.
суддів: Мальченко А.О. 
Горбасенка П.В. 

секретар судового засідання Фурсов Я.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський М`ясокомбінат"
на рішення Господарського суду Черкаської області від 03.03.2026 у справі №925/1334/25 (суддя - Г.М.Скиба)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика Нектар-2"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський М`ясокомбінат"
про стягнення 1 212 184,52 грн заборгованості за поставлений товар

за участю представників:
від позивача: Богонос В.А. (в режимі відеоконференції),
від відповідача: не з`явився,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика Нектар-2" звернулося в Господарський суд Черкаської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський М`ясокомбінат" з вимогою про стягнення 1212184,52 грн заборгованості за поставлений товар, зокрема: 990000,00 грн основного боргу, 47132,72 грн 3% річних, 175051,80 грн інфляційних втрат, а також відшкодування судових витрат.
Ухвалою суду першої інстанції від 05.11.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Рішенням Черкаської області від 03.03.2026 у справі №925/1334/25 позовні вимоги були задоволені частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 990000,00 грн основного боргу, 47132,72 грн 3% річних, 175049,25 грн інфляційних втрат, 14546,19 грн судового збору та 15000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкаський М`ясокомбінат" 20.03.2026 у встановлений процесуальний строк подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково надав оцінку доказам позивача, оскільки, додані до позовної заяви на підтвердження факту відвантаження та реалізації товару видаткові накладні не підписані уповноваженою на те особою.
На думку апелянта, позивачем не додано до позовної заяви належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача та права на стягнення такої заборгованості.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2026 було відкрито провадження у справі.
21.05.2026 через систему «Електронний суд» позивачем було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційні скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У судове засідання 08.07.2026 з`явилися представники позивача, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін з мотивів викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Представник відповідача просив суд задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати з мотивів викладених в апеляційній скарзі.
Про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується довідку про доставку електронного документа в електронний кабінет (дата отримання 21.05.2026 о 19:00 год.).
У відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Дослідивши та оцінивши в сукупності матеріали справи №925/1334/25, предмет та підстави поданого позову, проаналізувавши вимоги законодавства, врахувавши доводи і обґрунтування апеляційної скарги, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, зазначаючи при цьому наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та досліджено судом апеляційної інстанції. 

28.03.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика Нектар-2" (далі за текстом - постачальник або позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаський М`ясокомбінат" (далі за текстом - покупець, замовник або відповідач) було укладено договір поставки, оформлений у спрощений спосіб шляхом обміну документами, відповідно до якого постачальник зобов`язався поставити покупцю товар (продукти харчування - вафлі "Артек Літній" та вафлі "Лимонні") та отримати плату за нього, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити товар.

На виконання умов договору постачальник поставив покупцю товар на суму 990000,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №Н2-0000016 від 28.03.2024 (а.с.8) та товарно-транспортною накладною №16 від 28.03.2024 (а.с.9), які підписані та скріплені печатками сторін, та направив відповідачеві рахунок-фактуру №Н2-0000016 від 28.03.2024 (а.с.10) на оплату та декларації виробника щодо безпечності та якості поставленої продукції (а.с.11-12).

11.09.2025 постачальник направив відповідачу вимогу (а.с.13) про добровільну сплату заборгованості протягом 7 (семи) календарних днів з моменту отримання вимоги, яка повернулась позивачу поштою за закінченням встановленого терміну зберігання.

Відповідачем не було здійснено погашення боргу за договором у спрощеній формі, що стало причиною звернення позивача до Господарського суду Черкаської області із позовом за захистом порушеного права, примусове стягнення із відповідача 990 000,00 грн боргу за поставлений товар, 47 132,72 грн 3% річних, 175 051,80 грн інфляційних втрат.

Згідно з ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.639 Цивільною кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст.641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Відповідно до ч.1 ст.669 Цивільного кодексу України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Згідно з ч.1 ст.670 Цивільного кодексу України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Згідно з ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частина 1 ст.693 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України (був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Між сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб і сторони досягли згоди по всіх істотних умовах договору, договір охоплюється приписами глави 54 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції, прийшов до висновку про наявність заборгованості у відповідача перед позивачем за поставлений товар та стягнув основну заборгованість, 3% річних та інфляційні втрати. 

Основними аргументами апеляційної скарги є те, що до позовної заяви Позивачем не надано документів на підтвердження повноважень права підпису видаткових накладних іншою особою, відмінною від директора ТОВ «Черкаський м`ясокомбінат» Іванченка Олексія Леонідовича.
Тобто, на думку скаржника, додані до позовної заяви на підтвердження факту відвантаження та реалізації товару видаткові накладні не підписані уповноваженою на те особою.

Додані позивачем до позову видаткова накладна № Н2-0000016 від 28.03.2024 року та товаро-транспортна накладна № 16 від 28.03.2024 року містять обов`язкові реквізити, такі як: дата їх складання; назва підприємства, від імені якого складено документ і назва підприємства, якому здійснюється поставка товару за цими накладними; зміст та обсяг господарських операцій, одиниця виміру господарських операцій; особисті підписи сторін, які були засвідчені відтиском печатки товариства.

Апеляційний суд, звертає увагу, що відповідач не заперечує фактичне отримання товару від позивача, а надає зауваження щодо оформлення первинних документів.

Також, жодних пояснень не надає відповідач відносно такого, яким чином на видатковій накладній № Н2-0000016 від 28.03.2024 року та товаро-транспортній накладній № 16 від 28.03.2024 з`явився відтиск печатки його товариства.
Справа не містить доказів, що печатка Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський М`ясокомбінат" була втрачена або відкрито кримінальне провадження про її втрату/крадіжку.

Судова колегія при оцінці тверджень відповідача про те, що не підписані відповідачем (саме директором товариства) накладні не встановлюють обов`язок їх оплати, судом враховано позицію Верховного Суду викладену в постанові від 29.01.2020 року у справі № 916/922/19, де вказано, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).

ТОВ «Кондитерська фабрика Нектар-2» крім поданих разом із позовом видаткової накладної № Н2-0000016 від 28.03.2024, товаро-транспортної накладної № 16 від 28.03.2024, рахунку-фактури № Н2-0000016 від 28.03.2024 та декларацій виробника щодо безпечності та якості поставленої продукції, на вимогу Господарського суду Черкаської області було надано суду копію замовлення відповідача, яке отримано позивачем 26.03.2024 року на електронну пошту (а.с. 69), податкову накладну № 15 від 28.03.2024 (а.с. 70) (реєстрацію якої 17.04.2024 було зупинено, а в подальшому 31.03.2025 відмовлено у реєстрації), копію рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04.07.2025 у справі №140/3809/25 (а.с. 73-79), яким зобов`язано ДПС України зареєструвати податкові накладні подані ТОВ «Кондитерська фабрика Нектар-2», в тому числі податкову накладну № 15 від 28.03.2024 року, копії Договору-заявки від 28.03.2024 (а.с. 81) укладеного між ТОВ «Кондитерська фабрика нектар-2» та ФОП Мілінчук О.М. на перевезення вантажу, акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 92 від 30.03.2024 (а.с. 81 зворотній бік), рахунку-фактури № 92 від 30.03.2024 (а.с. 82) та платіжної інструкції № 3454 від 19.04.2024 (а.с. 83), які доводять, що відбувався реальний рух поставленого товару.

Тому, наведені доводи апеляційної скарги є неспроможними, а судом першої інстанції у повному обсязі досліджені та оцінені з правового боку, як доводи та аргументи позивача, так і відповідача.
Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).
У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський М`ясокомбінат" на рішення Господарського суду Черкаської області від 03.03.2026 у справі №925/1334/25 слід відмовити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України та покладаються на апелянта.
Також позивачем у відзиві на апеляційну скаргу вказано про орієнтовний розрахунок судових витрат на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн., окремо 29.04.2026 заявлено вимогу про відшкодування за рахунок відповідача суми понесених ним судових витрат (витрати на правову допомогу) в розмірі 10 000,00 грн.
03.04.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Нектар-2" (далі за текстом - Клієнт), в особі директора Цибульського Романа Миколайовича, що діє на підставі статуту та Адвокатським об`єднанням "Віртус" (далі за текстом Адвокатське об`єднання), в особі керуючого партнера Стуса Олега Михайловича, що діє на підставі статуту укладено договір від 03.04.2025 №03/04/25-01 про надання правової допомоги (далі договір, а.с.20-22), за умовами якого: Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правову (правничу, юридичну) допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором (п.1.1.); Адвокатське об`єднання надає Клієнту правову допомогу через партнерів та адвокатів Адвокатського об`єднання (п.1.2.); Адвокатське об`єднання (партнери та адвокати), на підставі звернення Клієнта, приймає на себе зобов`язання з надання наступної правової (правничої, юридичної) допомоги: (п.2.1.); представляти інтереси і відстоювати законні права перед громадянами та всіма юридичними особами усіх форм власності, перед державними органами та органами місцевого самоврядування, в судах всіх юрисдикцій та всіх судових інстанцій (п.2.1.1.); здійснювати, у встановленому законом порядку, захист прав та законних інтересів Клієнта у випадках, передбаченим кримінальним процесуальним законодавством та законодавством про адміністративне правопорушення Україна п.2.1.2.); брати участь в підготовчі та юридичному оформленню різного роду договорів, що укладаються Клієнтом з юридичними особами, підприємцями та громадянами п.2.1.3.); надавати консультації, висновки, довідки з правових питань, що виникають у клієнта в процесі здійснення діяльності (п.2.1.4.); інформувати клієнта за його заявками про зміни в законодавстві, організувати спільно з іншими підрозділами вивчення керівними працівниками та спеціалістами Клієнта нормативних актів, які стосуються їх діяльності (п.2.1.5.); гонорар це винагорода Адвокатського об`єднання для здійснення захисту прав і представництва інтересів Клієнта та надання йому інших видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені цим договором (п.4.1.); при розрахунку розміру гонорару, вказаного в п.4.1. даного договору, враховується час, витрачений Адвокатським об`єднанням (партнерами, адвокатами та співробітниками) на надання правової допомоги) (п.4.2.); участь адвоката Адвокатського об`єднання в судовому засіданні, не залежно від того відбулося воно чи ні, якщо адвокат прибув в суд у визначені ним дату і час судового засідання оплачується Клієнтом не менше як за дві години надання правової (правничої) (послуг0 (п.4.3); розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатським об`єднанням позитивного результату, якого бажає Клієнт (п.4.4.); факт надання правової допомоги підтверджується актами наданих послуг, які є підставами для сплати гонорару (його частини), якщо сторони не узгодили інші умови оплати гонорару. Акт про надання юридичної допомоги вважається підписаним, якщо протягом п`яти днів з моменту його отримання Клієнтом, останній не надав Адвокатському об`єднанню письмові аргументовані заперечення на акт (п.4.6.); клієнт сплачує гонорар протягом семи днів з моменту отримання Акта наданих послуг, якщо сторони не узгодили інший строк та умови оплати гонорару. В Акті або додатковій угоді до даного договору сторони можуть визначити інші умови оплати та/або вартість наданих послуг. В цьому випадку сторони керуються умовами Акта або додаткової угоди до даного договору (п.4.7.); гонорар сплачується у безготівковому порядку на поточний рахунок Адвокатського об`єднання (п.4.8.); даний договір набирає чинності з дати підписання та діє 3 (три) роки (п.7.1.).
26.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Нектар-2" та Адвокатським об`єднанням «Віртус» укладено додаткову угоду №1 до договору №03/04/25-01 від 03.04.2025 про надання правової допомоги, за умовами якої сторони домовились, що гонорар Адвокатського об`єднання становить 10 000,00 грн, який може включати надання такої правової допомоги: надання усних консультацій та рекомендацій; вивчення наявних матеріалів, які стосуються судового спору; визначення доказів, які необхідно витребувати; пошук судової практики у подібних правовідносинах; підготовка заяв по суті спору та процесуальних документів по справі; представництво інтересів та захист прав в апеляційному господарському суді, як шляхом безпосередньої участі в судових засіданнях, так і шляхом участі за допомогою відеоконференцзв`язку (за необхідності).
21.04.2026 між Адвокатським об`єднанням та Клієнтом складено та підписано звіт №2 про надану правову (правничу) допомогу (справа №925/1334/25), згідно з яким відповідно до договору про надання правової допомоги №03/04/25-01 від 03.04.2025 Адвокатським об`єднанням "Віртус" надано наступну правову (правничу) допомогу ТОВ "Кондитерська фабрика "Нектар-2" щодо стягнення заборгованості із ТОВ "Черкаський м`ясокомбінат" (справа №925/1334/25) на стадії апеляційного провадження: 1) аналіз апеляційної скарги; 2) підготовка заяви про виправлення описки; 3) підготовка відзиву на апеляційну скаргу; 4) підготовка заяви про участі у засіданні в режимі відеоконференції.
Підписанням звіту Клієнт підтвердив надання Адвокатським об`єднанням "Віртус" вищезазначеної правової (правничої) допомоги та немає зауважень і претензій щодо якості та повноти надання Адвокатським об`єднанням "Віртус" правової (правничої) допомоги.
21.04.2026 адвокатським об`єднання було виставлено позивачу рахунок на оплату №1 від 21.04.2026 на суму 10 000,00 грн.
Також до відзиву на апеляційну скаргу додано ордер серія АІ №2015599 від 26.03.2026 на надання правничої допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Нектар-2" на підставі договору про надання правової допомоги №03/04/25-01 від 03.04.2025 у Північному апеляційному господарському суді, виданий Адвокатським об`єднанням "Віртус".
За змістом ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Суд зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Така правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Законом України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ст. 26 Закону).
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Згідно з ст. 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Така правова позиція Верховного Суду викладена, зокрема, в постанові від 16.02.2023 у справі № 916/1106/21.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Судова колегія враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19. У наведеній постанові Верховний Суд у звернув увагу на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Колегія суддів зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони у разі наявності її заперечень щодо співрозмірності заявленої суми компенсації має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
У пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 Європейським судом з прав людини також зауважено, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
Таких висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, в постанові від 18.05.2021 у справі № 918/917/19.
Згідно зі ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони у разі наявності її заперечень щодо співрозмірності заявленої суми компенсації має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Відповідачем не було надано заперечень/письмових пояснень щодо розміру витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

З урахуванням наведеного в сукупності, з огляду на спірні правовідносини, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру з огляду на позовні вимоги, значення справи для сторін, колегія суддів дійшла висновку, що компенсація позивачу витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн є обґрунтованою, розумною, співмірною та пропорційною до предмета спору.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що апеляційна скарга відповідача у справі № 925/1334/25 залишена без задоволення, наявні підстави для задоволення заяви позивача про стягнення витрат на правову допомогу з відповідача в розмірі 10 000,00 грн. у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський М`ясокомбінат" на рішення Господарського суду Черкаської області від 03.03.2026 у справі №925/1334/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 03.03.2026 у справі №925/1334/25 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський М`ясокомбінат" (18029, м.Черкаси, вул.Панченка Олексія,15, кв.512, код ЄДРПОУ 44785285) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика Нектар-2" (45632, Волинська область, Луцький район, с.Зміїнець, вул.Слов`янська,16, код ЄДРПОУ 39702495) 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

5. Доручити Господарському суду Черкаської області видати відповідний наказ.

6. Матеріали справи №925/1334/25 повернути до місцевого господарського суду.

7. Повний текст постанови складено та підписано 20.07.2026.

8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених ст. 287 ГПК України, та у строки, встановлені ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя О.М. Сковородіна 

Судді А.О. Мальченко

П.В. Горбасенко