Справа № 645/5093/25
Провадження № 2/645/227/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

08 липня 2026 року Немишлянський районний суд міста Харкова у складі: Головуючого - судді Ульяніч І.В., при секретарі - Циганок В.М., учасники справи: позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 - не з`явились, представник відповідача Винник І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету цивільного захисту України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, 

в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_1 , в особі свого представника - ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до відповідача Національного університету цивільного захисту України, в якому просив суд з урахуванням уточненої позовної заяви, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку з 04 травня 2025 року по 12 червня 2025 року, включно, в сумі 62961,90 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач проходив службу в ДСНС України, у період з 01.09.1992 по 03.05.2025. На підставі наказу від 13.01.2025 його було звільнено зі служби у зв`язку зі скороченням штату, а наказом від 03.05.2025 виключено з кадрів. Позивач зазначає, що в день звільнення відповідач не провів з ним повного розрахунку, хоча письмове повідомлення про нараховані до виплати суми було вручено. Остаточний розрахунок здійснено лише 13.06.2025, тобто із затримкою 40 календарних днів. Посилаючись на статті 116, 117 КЗпП України, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. З цією метою він звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату відповідної компенсації, однак отримав відмову з мотивів відсутності правових підстав. Вважаючи такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують його трудові права, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.
Ухвалою Немишлянського районного суду міста Харкова від 18.09.2025 року справу прийнято до розгляду та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Немишлянського районного суду міста Харкова від 18.09.2025 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом витребування доказів.
02.10.2025 року на адресу суду від представника відповідача Національного університету цивільного захисту України - Гуріна Р.А. надійшов Відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просив про відмову у його задоволенні. В обгрунтування Відзову, представник зазначає, що грошове забезпечення позивачу було виплачено відповідно до вимог Інструкції МВС № 623 від 20.07.2018, яка визначає порядок і строки виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту. На думку відповідача, спеціальним законодавством не передбачено застосування статей 116, 117 КЗпП України до спірних правовідносин, а підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні. Крім того, відповідач послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо можливості зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, а також зазначив, що позивач не пред`являв вимоги про проведення розрахунку в порядку статті 116 КЗпП України. Також відповідач вказав на дотримання позивачем строку звернення до суду та просив врахувати принципи розумності, справедливості й пропорційності, а також відсутність порушення його прав при проведенні остаточного розрахунку.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, матеріали справи містять заяву представника позивача про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує, просив про їх задоволення. 
Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала, підтримала пояснення викладені у Відзові на позовну заяву, просила суд про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. 
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Дослідивши надані докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, судом встановлено, що 04.01.2024 між Державною службою України з надзвичайних ситуацій, в особі т.в.о. ректора Національного університету цивільного захисту України та ОСОБА_1 укладено контракт № 9/24 про проходження служби цивільного захисту строком на один рік, який набрав чинності 02.03.2024 року. Контрактом визначено права та обов`язки сторін, умови проходження служби, її матеріального забезпечення, а також підстави припинення контракту, зокрема у зв`язку зі скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів.
Контракт - є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України ( ст. 21 КЗпП України).
Відповідно до витягу з наказу по особовому складу цивільного захисту від 13.01.2025 позивача, полковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 , який обіймав посаду заступника начальника кафедри автоматичних систем безпеки та інформаційних технологій факультету пожежної безпеки Національного університету цивільного захисту України, звільнено зі служби цивільного захисту на підставі підпункту 4 пункту 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу у зв`язку зі скороченням штату, з правом носіння форменого одягу. Підставою для звільнення стали наказ ДСНС України від 01.11.2024 № М/11 «Про здійснення організаційно-штатних заходів у закладах освіти ДСНС», подання ректора університету та рапорт позивача.
Згідно витягу з наказу № 331 від 03.05.2025 року Національного університету цивільного захисту України полковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 було виключено з кадрів ДСНС України та знято з усіх видів забезпечення 03.05.2025 року. Тобто фактичне звільнення позивача відбулось 03.05.2025 року. 
Як убачається з письмового повідомлення про суми, нараховані для виплати при звільненні за період з 01.05.2025 по 03.05.2025, позивачу було нараховано грошове забезпечення, компенсацію за невикористану відпустку та одноразову грошову допомогу при звільненні. Загальна сума нарахувань становила 1 002 357,30 грн., після утримання військового збору до виплати на банківський рахунок підлягало сплаті 952 239,43 грн.
З наданої позивачем виписки АТ КБ «ПриватБанк» за період з 20.05.2025 по 13.07.2025 вбачається, що 20.05.2025 на рахунок позивача від Національного університету цивільного захисту України надійшли кошти у сумі 847 289,92 грн., із призначенням платежу «заробітна плата», а 13.06.2025 - 104 949,50 грн., із призначенням платежу «грошове забезпечення, компенсація за невикористану відпустку». Зазначену виписку позивач подав як доказ проведення остаточного розрахунку після звільнення.
Після звільнення позивач звернувся до ректора Національного університету цивільного захисту України із заявою, в якій зазначив, що остаточний розрахунок при звільненні проведено лише 13.06.2025, тобто із затримкою 40 календарних днів. Посилаючись на статті 116, 117 КЗпП України, позивач просив нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, здійснити відповідний перерахунок та надати письмове повідомлення про проведені нарахування. Але листом відповідача від 01.07.2025 року позивачу було відмовлено в нарахуванні середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, посилаючись на вимоги Інструкції № 623 від 20.07.2018 року.
З Довідки про розмір середньомісячного грошового забезпечення ОСОБА_1 , вбачається, що середньомісячне грошове забезпечення у загальному розмірі складає 46678,80 грн., а саме: за березень 2025 складає 46678,80 грн., за квітень 2025 також складає 46678,80 грн.
Враховуючи зазначену довідку та 43 робочих дні за березнь та квітень 2025 року, середньодене грошове забезпечення позивача становить 2171,10 грн. 
Розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з вимог ст. 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 N 100.
Згідно зпунктом 2 Порядку випадку несвоєчасного проведення з працівником остаточного розрахунку при звільненні середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст.1 даної Конвенції, метою цієї Конвенції є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано.
Відповідно до ч.1 ст.2 Конвенції, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата.
Відповідно до ст.12 Конвенції, заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу.
Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.
Відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.
Згідно Інструкції № 623 від 20.07.2018 року Про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, яка визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, а також порядок виплат одноразової грошової допомоги при звільненні осіб рядового і начальницького складу, передбачено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від посади, спеціального звання, тривалості та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання. Грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. (п.2,3) Підставами для виплати грошового забезпечення є наказ: керівника органу управління (підрозділу) про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, та встановлення відповідних окладів, надбавок, доплат тощо (п.8); Виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється щомісяця у період із 20 по 25 число (п.10); Грошове забезпечення, що належить особам рядового і начальницького складу і своєчасно їм не виплачено або виплачено в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, упродовж якого особи рядового і начальницького складу мали право на нього (п.13). Особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту керівником відповідного органу управління (підрозділу), за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога при звільненні зі служби цивільного захисту в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. (п.8 р.17).
Тобто спеціальним нормативно-правовим актом - Інструкцією № 623 від 20.07.2018 року Про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, передбачено виплату грошового забезпечення при звільненні з 20 по 25 число місяця.
Кодекс законів про працю України (КЗпП) не є основним актом у трудових відносинах осіб рядового та начальницького складу МВС, Національної поліції та інших силових відомств. Відносини проходження такої служби є публічно-правовими, а не класичними трудовими.
Судом встановлено, що основна сума грошового забезпечення в розмірі 847289,92 грн. була виплачена позивачу 20.05.2025 року, тобто згідно п. 10 зазначеної Інструкції. 
Але сума в розмірі 104949,50 грн. (що складає 11,02% від загальної суми грошового забезпечення) не була своєчасно виплачена та отримана позивачем лише 13.06.2025 року, що підтверджується матеріалами справи.
Спеціальне законодавство, в даному випадку Кодекс цивільного захисту України, регулює питання проходження служби, але часто не містить механізмів відповідальності держави за затримки виплат при звільненні, як і не містить Інструкція № 623. Тому суд вважає за можливе застосувати норми Кодексу законів про працю, зокрема ст. 117 КЗпП, так як особа яка має спеціальне звання, та відноситься до осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, з якою не провели повний розрахунок в день звільнення, має право вимагати виплати середнього заробітку за весь час такої затримки. 
Відповідно до ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Тлумачення цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо).
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Верховний Суд у постанові від 21.02.2023 року у справі № 910/6968/16 (607/6254/15-ц) вирішуючи спір про наявність обов`язку сплатити нараховану, але невиплачену заробітну плату, звертає увагу на зміст поняття заробітної плати, який узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.
Правова природа відшкодування за статтею 117 КЗпП України є компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як то розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
В судовому засіданні представник відповідача посилалась на те, що відповідач - державний заклад, кошти, які потрібно було виплатити позивачу, значна сума, потрібно було замовляти, що було причиною несвоєчасної виплати. Але суд зазначає, що відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.
Таким чином, відповідачем порушено право позивача на отримання грошового забезпечення в повному обсязі, навіть у строки передбачені Інструкцією № 623, на яку посилався представник відповідача, і посилання відповідача на відсутність їх провини у невиплаті всіх сум при звільненні, так як зазначені суми необхідно попередньо замовляти та відповідач є державним учбовим закладом, суд вважає необґрунтованим.
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала правовий висновок, за яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Вирішуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом встановлені всі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору в цій частині. При визначенні розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, суд виходить з принципів співмірності, справедливості, розумності та пропорційності й оцінює, зокрема, розмір належних позивачеві на день звільнення виплат, розмір невиплаченої суми та її співвідношення із загальним обсягом таких виплат, тривалість затримки, причин її виникнення, ймовірний розмір майнових втрат позивача, а також поведінки сторін у спірних правовідносинах.
Суд зазначає, що аналіз правового врегулювання дає змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тлумачення цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). 
Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема, й у справі № 489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23).
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові, дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Позивач просить суд стягнути із відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 04.05.2025 року по 12.06.2025 року в розмірі 62961,90 грн. за 29 робочих днів, із розрахунку середньоденного грошового забезпечення - 2171,10 грн..
Враховуючи, що при розгляді справи судом встановлено, що позивачу більша частина грошового забезпечення в розмірі 847289,92 грн. була виплачена 20.05.2025 року, згідно п. 10 спеціального нормативно-правового акту Інструкції № 623 від 20.07.2018 року Про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, яка визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, а також порядок виплат одноразової грошової допомоги при звільненні осіб рядового і начальницького складу, що становить 88,98% від загальної суми нарахованого грошового забезпечення, а не виплачена своєчасно сума становить 104949,50 грн. (що складає 11,02% від загальної суми грошового забезпечення) та була виплачена лише 13.06.2025 року, що підтверджується матеріалами справи. Зазначена невиплачена сума є значною порівняно із середнім заробітком. Також враховуючи, що спеціальним законодаством, за яким проходив службу позивач, не передбачена відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а відповідач несвоєчасо виплатив усі суми нарахованого грошового забезпечення при звільненні позивача в розмірі 104949,50 грн.. 
Установивши вказані обставини, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала позивачу при звільненні.
При цьому суд враховує, що невиплачена своєчасна сума грошового забезпечення становить лише 11,02% від загальної суми грошового забезпечення в розмірі 952239,43 грн., тому стягненню із відповідача підлягає саме сума пропорційна невиплаченій сумі грошового забезпечення у в розмірі 5144 грн. (46678,80 грн.х11,02%:100%)
Виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 5144 гривень, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (11,02% від 46678,80 грн ).
Відповідо до ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача в розмірі 1211,20 грн. на користь держави.
Керуючись ст. ст. 4, 11, 76-78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В : 

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Національного університету цивільного захисту України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовільнити частково. 
Стягнути із Національного університету цивільного захисту України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 5144 гривні.
Стягнути із Національного університету цивільного захисту України на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Відомості щодо сторін по справі:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_2 ;
Представник позивача: ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: 61003, м.Харків, майдан Конституції, 1, 4-й під., 3-й поверх, офіс 4307, тел. НОМЕР_4 , ел.пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
Відповідач: Національний університет цивільного захисту України, код ЄДРПОУ 08571363, адреса: 18034, м.Черкаси, вул.Онопрієнка,8, ел.пошта: nuczu@dsns.gov.ua;
Представник відповідача: Винник Інна Миколаївна, РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: м.Черкаси, тел.НОМЕР_6, ел.пошта: ІНФОРМАЦІЯ_3 
Повний текст судового рішення складене 20.07.2026 року.

Суддя :      І.В.Ульяніч