ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 460/19173/25 пров. № А/857/10770/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді: Глушка І.В.,
суддів: Глазька С.М., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року, ухвалене суддею Дуляницькою С.М. у м. Рівне у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі №460/19173/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,
ВСТАНОВИВ:
17 жовтня 2025 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача - Міністерства оборони України, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення, оформлене протоколом щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 402600 грн замість належних 15000000 грн; зобов`язати повторно розглянути заяву про призначення одноразової грошової допомоги та здійснити виплату у повному розмірі, встановленому Постановою № 168 від 28.02.2022, а саме 15000000,00 гривень з урахуванням вже виплаченої суми.
Обґрунтування позовної заяви зводяться на наявності у позивача як доньки померлого військовослужбовця, смерть якого пов`язана із захистом Батьківщини, права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 в розмірі 15000000 грн. Використання для розрахунку допомоги положень Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 позивач вважає неправомірним, оскільки зазначений нормативно-правовий акт регулює загальні підстави та розмірі виплат у мирний час, натомість у період воєнного стану підлягає застосуванню спеціальний акт Постанова № 168.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що Постанова КМУ №168 не ставить виникнення права на одноразову грошову допомогу у залежність від конкретної форми заяви, а визначає розмір і гарантії виплати у період дії воєнного стану; право на отримання ОГД у розмірі не менше 15 000 000 грн виникає безпосередньо з норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не з моменту подання заяви певного зразка; звернення позивача за одноразовою грошовою допомогою як таке було здійснено, що підтверджується фактом подання пакету документів уповноваженим державним органом. Ототожнення судом форми заяви з суттю волевиявлення є підміною матеріального права процесуальною формальністю та суперечить принципу верховенства права. Сам факт мобілізації військовослужбовця в період дії воєнного стану виключає можливість застосування Постанови Кабінету Міністрів України №975, оскільки зазначена постанова була прийнята для врегулювання порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги у правовідносинах, що не охоплюються спеціальним правовим регулюванням воєнного стану, та має характер загальної норми. Натомість Постанова Кабінету Міністрів України №168 є спеціальним нормативно-правовим актом, прийнятим саме з метою врегулювання соціальних гарантій військовослужбовців та членів їх сімей у період дії воєнного стану, і відповідно до загальновизнаного принципу «спеціальний закон переважає загальне право» має безумовний пріоритет у застосуванні. Помилковим є і підхід суду першої інстанції, який намагався обґрунтувати застосування Постанови №975 посиланням на формальні елементи процедури (форма заяви, порядок подання документів), ігноруючи матеріально-правову підставу виникнення права та критерії визначення його обсягу. Право на одноразову грошову допомогу та визначення її розміру залежать не від того, за якою формою була подана заява, а від сукупності юридичних фактів, а саме: факту виконання військового обов`язку в умовах воєнного стану, факту смерті військовослужбовця та причинного зв`язку цієї смерті із захистом Батьківщини. Усі зазначені обставини у даній справі підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно свідоцтва про народження 04.11.2005 серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 . 
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копію свідоцтва про смерть (а.с.17).
Згідно витягу з протоколу засідання штатної 16 Регіональної військово-лікарської комісії №3550 від 26 листопада 2024 року, захворювання ОСОБА_2 , яке виникло під час безпосередньої участі у бойових діях та послужило причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 – захворювання, яке призвело до смерті, та причина смерті, так, пов`язані із захистом Батьківщини (а.с.22).
ОСОБА_3 звернулася з заявою та відповідними документами щодо виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013. Згідно повідомлення від 06.03.2025 №3242 (а.с.23), подані позивачем документи направлені до ІНФОРМАЦІЯ_2 за вих. №3241 від 06.03.2025.
Згідно витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 18.07.2025 № 374/975 (а.с.24), розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до постанови КМУ від 25 грудня 2013 р. № 975 ОСОБА_1 , дочці померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, солдата ОСОБА_2 в сумі 402600,00 грн.
Вважаючи, що одноразова грошова допомога має бути призначена та виплачена в розмірі 15000000 грн відповідно до Постанови КМУ № 168 від 28.02.2022, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом свого порушеного права.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Суд апеляційної інстанції враховує, що право на соціальний захист має також міжнародно-правовий вимір. Відповідно до статті 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року (International Covenant on Economic, Social and Cultural Rights) держави-учасниці визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування. Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ETS №163 (European Social Charter (revised)), у частині I проголошує, зокрема, право працівників та осіб, які перебувають на їхньому утриманні, на соціальне забезпечення (пункт 12), а також право сім`ї як основного осередку суспільства на належний соціальний, правовий та економічний захист (п.16). Україна ратифікувала цю Хартію Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V та взяла на себе зобов`язання, зокрема, за частиною І та пунктами 3, 4 статті 12 і статтею 16 частини II Хартії. Водночас реалізація права на соціальний захист здійснюється у формах, порядку та розмірах, визначених законом, а суд не може поширювати спеціальний підвищений розмір соціальної виплати на випадки, які не охоплюються встановленими правовими умовами
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
Водночас основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом №2011-ХІІ, у статті 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону №2011-ХІІ його дія поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Відповідно до статті 41 Закону № 2232-ХІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-XII.
Згідно із частиною першою статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Підпунктами 1, 2, 3 пункту 2 статті 16 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:
-загибелі (смерті) військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби) під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби;
-смерті військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби), що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби;
-загибелі (смерті) військовослужбовця строкової військової служби, військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві.
Підпунктом «а» пункту 1 статті 16-2 Закону № 2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:
-750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону;
-500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2-3 пункту 2 статті 16 цього Закону.
Пунктом 3 статті 16-2 Закону №2011-XII (у редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період дії воєнного стану визначається Кабінетом Міністрів України.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що законодавче визначення розміру одноразової грошової допомоги у сумі 15 000 000 грн саме по собі не означає автоматичного виникнення права на таку виплату в кожному випадку смерті військовослужбовця під час проходження військової служби та не усуває необхідності встановлення тих юридичних фактів і обставин, з якими законодавство пов`язує виникнення права на відповідний вид соціального забезпечення.
Інше тлумачення фактично призводило б до ототожнення підстав виникнення права на одноразову грошову допомогу з визначенням її розміру, хоча зазначені елементи механізму правового регулювання соціального забезпечення врегульовані різними нормами законодавства та мають самостійне юридичне значення.
Водночас предметом цього спору є правомірність рішення Комісії Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання від 18 липня 2025 року №374/975, яким позивачці призначено одноразову грошову допомогу відповідно до Закону №2011-XII та Порядку №975, 
На виконання статті 16-2 Закону №2011-XII Кабінет Міністрів України постановою від 25 грудня 2013 року №975 затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві. Цей Порядок визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.
Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця є дата смерті, зазначена у свідоцтві про смерть.
Пунктами 4 та 5 Порядку №975 визначено випадки, у яких члени сім`ї, батьки та утриманці військовослужбовця набувають право на одноразову грошову допомогу, а також встановлено її розмір залежно від підстав смерті військовослужбовця.
Таким чином, Закон №2011-XII та Порядок №975 утворюють єдину систему правового регулювання призначення та виплати одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, у тому числі у випадках смерті, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.
Разом з тим колегія суддів звертає увагу, що спірним у цій справі є не право позивачки на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця як таке, оскільки таке право відповідачем визнано та реалізовано шляхом прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Закону №2011-XII та Порядку №975. Спір між сторонами стосується виключно наявності чи відсутності передбачених законодавством підстав для призначення одноразової грошової допомоги у збільшеному розмірі 15 000 000 грн відповідно до Постанови КМУ №168.
Так, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Пунктом 1 Постанови № 168 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Згідно з пунктом 2 цієї Постанови № 168 сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.
У разі відмови однієї або кількох осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, від її отримання або якщо зазначені особи протягом трьох років з дня виникнення у них такого права його не реалізували, їх частки розподіляються між іншими особами, які мають право на одноразову грошову допомогу. Особам, які мають право на одноразову грошову допомогу, виплата їх частки здійснюється незалежно від реалізації такого права іншими особами.
Якщо після призначення та виплати одноразової грошової допомоги у повному розмірі, зазначеному в абзаці першому цього пункту, за її отриманням звертаються інші особи, які мають на неї право, питання щодо перерозподілу суми такої допомоги вирішується за взаємною згодою осіб або в судовому порядку.
Державні органи, які зазначені у пункті 1 цієї постанови, мають право отримувати інформацію з державних реєстрів щодо осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги.
Виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої у цьому пункті, здійснюється також сім`ям осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, які померли внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період дії воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва).
Якщо сім`я загиблої особи одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими актами законодавства, здійснюється одна з таких виплат за її вибором.
Аналіз змісту пункту 2 Постанови КМУ №168 дає підстави для висновку, що Кабінет Міністрів України передбачив дві самостійні підстави для виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 15 000 000 грн:
загибель особи, зазначеної у пункті 1 цієї Постанови, у період дії воєнного стану;
смерть такої особи внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони у період дії воєнного стану, не пізніше ніж через один рік після отримання такого поранення (контузії, травми, каліцтва).
Такий висновок випливає як зі змісту, так і зі структури пункту 2 Постанови КМУ №168. Якщо абзац перший цього пункту встановлює право на виплату у разі загибелі особи у період дії воєнного стану, то абзац шостий окремо передбачає випадки смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого за визначених законодавцем обставин.
У цьому випадку юридично значущим є не лише безпосередня причина смерті, зазначена у медичних документах, а насамперед встановлений належними та допустимими доказами причинний зв`язок між смертю військовослужбовця та пораненням, контузією, травмою чи каліцтвом, отриманими за обставин, визначених абзацом шостим пункту 2 Постанови КМУ №168. Тому слід розмежовувати випадки, коли захворювання виступає самостійною причиною смерті, та випадки, коли смерть перебуває у прямому причинному зв`язку з документально підтвердженим пораненням, контузією, травмою чи каліцтвом, отриманими під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони. 
Наведене тлумачення узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 червня 2026 року у справі №620/10029/24, та відповідає принципу правової визначеності як складовій принципу верховенства права. Як зазначив Суд справедливості Європейського Союзу, принцип правової визначеності вимагає, щоб норми права були чіткими, точними та щоб їх застосування було передбачуваним для осіб, на яких вони поширюються, особливо коли такі норми визначають умови реалізації прав або можуть спричиняти правові наслідки для учасників відповідних правовідносин («Hungary v European Parliament and Council of the European Union», №/21, п. 223). За змістом зазначеного рішення особи повинні мати можливість однозначно встановити обсяг своїх прав та обов`язків, а законодавче регулювання не може створювати невизначеності щодо умов реалізації відповідних прав. Оскільки законодавець встановив спеціальні умови надання одноразової грошової допомоги у підвищеному розмірі 15 000 000 грн, такі умови є вичерпними та не можуть тлумачитися розширено або застосовуватися за аналогією до правовідносин, які прямо не охоплюються змістом пункту 2 Постанови КМУ №168. Інше тлумачення призвело б до фактичного розширення кола випадків надання відповідної виплати та нівелювало б встановлене нормативним регулюванням розмежування між загальними соціальними гарантіями, передбаченими Законом №2011-XII і Порядком №975, та спеціальною соціальною гарантією воєнного часу, встановленою Постановою КМУ №168.
Суд першої інстанції слушно вказав на те, що задля реалізації права на отримання ОГД, як за Постановою № 168, так і за Постановою № 975, особа, яка має право на отримання такої допомоги, повинна звернутися з відповідною заявою та пакетом необхідних документів.
З наданих сторонами до матеріалів справи документів слідує, що позивач звернулась із заявою про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Постанови КМУ від 25.12.2013 №975, що регулює порядок виплат у разі смерті військовослужбовця внаслідок загального захворювання, та в межах якої Комісією Міністерства оборони України було прийнято рішення про призначення ОГД. Заява була подана у формі, затвердженій додатком 10 до Наказу МОУ №530 від 14.08.2014, адресована начальнику ТЦК та СП.
У справі ОСОБА_2 заява за встановленою формою, затвердженою додатком 1 Порядку і умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану, не подавалась, пакет документів не формувався, і тому підстав для розгляду питання Комісією МОУ відповідно до Постанови №168 не виникало. Відповідно, не було прийнято жодного рішення про відмову у виплаті ОГД за постановою КМУ №168.
Щодо доводів позивача про те, що документи були подані не позивачем, а уповноваженою посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_3 суд не вважає їх обгрунтованими, оскільки в матеріалах справи міститься копія заяви ОСОБА_1 від 28.02.2025. При цьому, доказів того, що заява написана не позивачем або на ній міститься власноручний підпис не позивача до матеріалів справи не надано. Також позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що позивач зверталася з заявою та відповідним пакетом документів щодо виплати ОГД відповідно до постанови № 168.
За наведеного, суд дійшов висновку, що відповідач не відмовляв позивачу у виплаті ОГД в розмірі 15000000,00 грн відповідно до постанови № 168 від 28.02.2022. А оскільки в ході розгляду справи судом не здобуто доказів того, що позивач зверталася до відповідача з заявою про призначення одноразової грошової допомоги у розмірі, встановленому Постановою № 168 від 28.02.2022, то підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути таку заяву до задоволення не підлягають.
Колегія суддів не вбачає протиправності у діях відповідача, оскільки Міноборони повністю виконало зобов`язання перед позивачем, прийняло відповідне рішення про виплату позивачу допомоги у визначеному законодавством розмірі та відповідно до умов, визначених законом.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі №460/19173/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	С. М. Глазько 	
 	 	Р. М. Шавель